ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

01 квітня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/19061/23
Головуючий у першій інстанції – Маринченко О. А.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/519/26

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - Мамонової О.Є.,
суддів - Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,
із секретарем Герасименко Ю.О.,

учасники справи:
позивач: заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради,
відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи у залі суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 листопада 2025 року у справі за позовом заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, -

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , зазначивши третьою особою на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_2 , в якому просить усунути перешкоди у здійсненні Чернігівською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду площею 0,12 гa з кадастровим номером 7410100000:02:051:0067, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом:
- зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером 7410100000:02:051:0067, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь держави в особі Чернігівської міської ради;
- скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером 7410100000:02:051:0067, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2386676574101);
- скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 7410100000:02:051:0067;
- скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2386676574101);
- зобов`язання ОСОБА_1 привести земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером 7410100000:02:051:0067, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у приданий для використання стан шляхом знесення самочинно збудованого садового будинку у АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовував тим, що п. 8 рішення Чернігівської міської ради від 29.08.2019 №44/VII-19 надано дозвіл ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га для ведення садівництва у АДРЕСА_1 . Пунктом 9 рішення Чернігівської міської ради від 27.05.2021 №8/VIII-13 ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою та передано безоплатно у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,1200 га з кадастровим номером 7410100000:02:051:0067 для індивідуального садівництва. 16.06.2021 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку, а 17.06.2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером 7410100000:02:051:006.
Позивач вказував, що передача ОСОБА_2 спірної земельної ділянки відбулася із недотриманням вимог чинного законодавства та порушує виключне право власності територіальної громади міста Чернігова на неї з огляду на те, що земельна ділянка з кадастровим номером 7410100000:02:051:0067 повністю знаходиться у межах 100-метрової прибережної захисної смуги річки Десна.
Зазначав, що пункт 9 рішення Чернігівської міської ради від 27.05.2021 №8/VIII-13 про затвердження проекту землеустрою та передачу ОСОБА_2 безоплатно у власність спірної земельної ділянки для індивідуального садівництва, суперечить вимогам статей 58, 60, 61, 83, 84 Земельного кодексу України та статей 86, 88, 89 Водного кодексу України. 
Наголошував, що враховуючи порушення вимог законодавства при розпорядженні та використанні земель водного фонду, які також є землями обмеженої оборотоздатності, спірна земельна ділянка має бути повернута на користь Чернігівської міської ради як законного розпорядника земель даної категорії.
Уважав, що для забезпечення державі в особі Чернігівської міської ради можливості реальної та безперешкодної реалізації прав власника спірної земельної ділянки необхідно скасувати державну реєстрацію права власності відповідачки на цю ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки державна реєстрація земельної ділянки здійснена незаконно з порушенням порядку зміни цільового призначення земельної ділянки.
Водночас із договором купівлі-продажу спірної земельної ділянки між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, розташованого на ній садового будинку, право власності на який за ОСОБА_2 також було зареєстровано незаконно, оскільки технічний паспорт б/н від 04.05.2018, виготовлений ТОВ «Експертна компанія «ІТЕО» за замовленням ОСОБА_2 , є документом, який посвідчує недостовірні факти про рік побудови садового будинку, його конфігурацію та використані матеріали будівництва, що підтверджується результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи в кримінальному провадженні №42021270000000073.
Позивач стверджував, що реєстрація за ОСОБА_2 права власності на садовий будинок по АДРЕСА_1 вчинена щодо неіснуючого об`єкту нерухомості, а обставина зазначення хибних відомостей про рік побудови (фактично 2011 рік), взагалі виключає можливість проведення державної реєстрації речових прав на вказаний садовий будинок у порядку п. 42 постанови КМУ від 25.12.2015 №1127, як на об`єкт, що закінчений будівництвом до 05.08.1992 (на підставі лише технічного паспорта та документу про присвоєння поштової адреси).
Оскільки визнання недійсним або скасування документів, на підставі яких у даному випадку зареєстроване право власності на об`єкти нерухомості, не передбачено законом та є неефективним способом захисту порушеного права, прокурор уважав, що скасуванню підлягає державна реєстрація речових прав на нерухоме майно із одночасним їх припиненням.
Зазначав, що самостійною підставою для припинення права власності на спірний будинок є встановлений факт самочинного будівництва ОСОБА_2 садового будинку на земельній ділянці комунальної власності. На момент здійснення ОСОБА_2 забудови земельної ділянки в м. Чернігові у період з 2011 року до травня 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 , останній права власності чи користування на земельну ділянку не мав, дозвільні документи щодо початку будівництва та введення будинку в експлуатацію не отримував та за їх одержанням (реєстрацією) не звертався. У свою чергу, набуте відповідачкою право власності на об`єкт нерухомого майна підлягає припиненню, оскільки таке право виникло у неї на підставі договору купівлі-продажу об`єкту самочинного будівництва, щодо якого продавець майна в силу положень ст. 376 ЦК України права власності не набував.
Обставини набуття відповідачкою у власність майна: земельної ділянки водного фонду з розташованим на ній об`єктом самочинного будівництва свідчать про наявність ознак недобросовісного набуття таких прав, оскільки остання, вчиняючи правочин щодо нерухомого майна, мала пересвідчитись, та не могла не знати, що фактично придбає відмінний від указаного в договорі об`єкт нерухомого майна, який розташований на спірній земельній ділянці. За твердженням прокурора, відповідачка не є добросовісним набувачем садового будинку, а порушення права власності відповідача на такий об`єкт нерухомості не порушує принципи ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на мирне володіння майном, оскільки положення цієї Конвенції, не застосовуються до недобросовісного набувача.
Наголошував, що Чернігівська міська рада, як власник спірної земельної ділянки, володіючи інформацією про незаконність вибуття вказаної ділянки з комунальної власності та її самочинну забудову, не вжила та не вживає належних та дієвих заходів на поновлення прав територіальної громади, маючи реальну можливість вжити такі заходи, а тому заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури звернувся до суду з даним позовом.

Протокольною ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 04.06.2025 ОСОБА_2 виключено зі складу учасників справи у зв`язку з його смертю. 

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 05.11.2025 позов заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради задоволено частково.
Усунуто перешкоди у здійсненні Чернігівською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду площею 0,12 гa з кадастровим номером 7410100000:02:051:0067, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом її повернення на користь держави в особі Чернігівської міської ради.
Зобов`язано ОСОБА_1 з метою повернення земельної ділянки площею 0,12 гa з кадастровим номером 7410100000:02:051:0067, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у придатному для використання стані на користь держави в особі Чернігівської міської ради знести садовий будинок АДРЕСА_2 .
У задоволенні решти вимог - відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що спірну земельну ділянку ОСОБА_2 отримано у власність з додержанням норм чинного законодавства, згідно з Генеральним планом м. Чернігова вона не входить до прибережної захисної смуги річки Десна і за цільовим призначенням є землями для індивідуального садівництва, в подальшому земельна ділянка була правомірно відчужено відповідачу, а тому не підлягає поверненню, а збудований на ній садовий будинок – знесенню. 

Заявниця вказує, що п. 8 рішення Чернігівської міської ради від 29.08.2019 №44/VII-19, яким ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га для ведення садівництва за адресою: АДРЕСА_1 , а також п. 9 рішення Чернігівської міської ради від 27.05.2021 №8/VIII-13, яким затверджено проект землеустрою та передано ОСОБА_2 безоплатно у власність земельну ділянку за вказаною адресою площею 0,1200 га з кадастровим номером 7410100000:02:051:0067 для індивідуального садівництва, на даний момент лишаються чинними і позивач не звертався до суду щодо їх скасування.
Зазначає, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,12 га за рахунок земель комунальної власності громадянину ОСОБА_2 для індивідуального садівництва в АДРЕСА_1 д в адміністративних межах Чернігівської міської ради мав позитивний висновок ГУ Держгеокадастру в Харківській області від 29.10.2020 за №20247/82-20, відповідно до якого останній відповідає земельному законодавству та прийнятим відповідно до нього нормативно-правовим актам, однак вказаний документ судом першої інстанції не було взято до уваги, при цьому не було жодним чином обґрунтовано з яких підстав.
Наголошує, що питання визначення прибережних захисної смуг в межах міст повинно бути визначено з врахуванням містобудівної документації, а не виключно на підставі положень ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України.
Звертає увагу на те, що твердження суду першої інстанції, що земельна ділянка 7410100000:02:051:0067 за адресою: АДРЕСА_1 , віднесена до земель водного фонду, не відповідає нормам містобудівного законодавства і чинній містобудівній документації Чернігівської міської ради. Так, у висновку Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради від 21.04.2021 №01-11/201 до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,12 га для індивідуального садівництва по АДРЕСА_1 д зазначено, що згідно Генерального плану розвитку м. Чернігова, затвердженого рішенням Чернігівської міської ради 25.12.2003 (10 сесія 4 (24) скликання), зазначена територія відноситься до території житлової садибної забудови.
Крім того, відповідно до абзацу третього п. 10.17 Державних будівельних норм 360-92** Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень., затверджених наказом Держкомістобудування від 17.04.1992 №44, уздовж берегів водойм прибережні смуги установлюються завширшки не менше 20 м від урізу води, що відповідає нормальному підпертому рівню водойми. В ході погодження проекту землеустрою контролюючими органами факту віднесення спірної земельної ділянки до прибережної захисної смуги або до водоохоронної зони встановлено не було.
За твердженням заявниці районним судом не враховано, що вона набула право власності на садовий будинок відповідно до укладеного з ОСОБА_2 нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, тобто вона не є особою, що здійснювала будівництво садового будинку, а тому районний суд всупереч нормам законодавства поклав на відповідачку непропорційний обов`язок щодо знесення садового будинку, який вона не будувала, а набула на підставі цивільно-правової угоди.
Уважає, що суд першої інстанції поклав на неї непропорційний обов`язок знесення садового будинку, втручання держави у право власності у даному випадку є неспівмірним.

У відзиві на апеляційну скаргу Чернігівська обласна прокуратура вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є безпідставною та задоволенню не підлягає.
Доводи відзиву зводяться до того, що матеріалами справи, у тому числі висновком судової земельно-технічної експертизи, встановлено, що спірна земельна ділянка повністю перебуває у прибережній захисній смузі р. Десна, у безпосередній близькості до великої річки, яка є першою за довжиною і другою за водністю притокою р. Дніпро. Відтак ОСОБА_1 , як і ОСОБА_2 , в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ця ділянка розташована на незначній відстані від урізу води р. Десна, інформація про яку є загальновідомою.
Відтак, ОСОБА_1 , як і ОСОБА_2 , могли і повинні були розуміти, що ця ділянка належить до земель водного фонду і її отримання у власність для індивідуального садівництва є неможливим в силу імперативних вимог законодавства України. Отже, ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, оскільки могла знати про те, що ОСОБА_2 відчужує земельну ділянку, яка не може перебувати в його власності.
Позивач зазначає, за результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи у кримінальному провадженні №42021270000000073 встановлено обставини, які свідчать про те, що вказані у технічному паспорті на садовий будинок відомості не відповідають відомостям про фактично розміщену за вказаною адресою будівлю, зокрема, фактично зовнішні розміри та матеріали, які використані при будівництві садового будинку АДРЕСА_3 , а також відомості про рік побудови будинку не відповідають вихідним даним, зазначеним в технічному паспорті МБТІ на садовий будинок, виготовленому станом на 04.05.2018.
У свою чергу, набуте ОСОБА_1 право власності на об`єкт нерухомого майна підлягає припиненню, оскільки таке право виникло у неї на підставі договору купівлі-продажу об`єкту самочинного будівництва, щодо якого продавець майна ОСОБА_2 в силу положень ст. 376 ЦК України права власності не набував.
Поряд з цим, обставини набуття ОСОБА_1 у власність майна: земельної ділянки водного фонду з розташованим на ній об`єктом самочинного будівництва, свідчать про наявність ознак недобросовісного набуття таких прав.
Так, ОСОБА_1 , вчиняючи правочин щодо нерухомого майна, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих ознак об`єкту нерухомого майна, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що придбає відмінний від вказаного у договорі ОСОБА_2 об`єкт нерухомого майна, який розташований на спірній земельній ділянці, а отже, ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем садового будинку.
Звертає увагу, що ураховуючи наявні докази у справі, у тому числі висновок судової земельно-технічної експертизи, земельна ділянка повністю перебуває у межах 100-метрової прибережної захисної смуги річки Десна - великої річки, розміри якої встановлено в силу закону, а тому посилання представника відповідача на наявність погоджень у проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки для цілей садівництва, а також на генеральний план населеного пункту, як на доказ віднесення ділянки до земель житлової забудови, є безпідставними.
Наголошує, що оскільки ОСОБА_2 здійснено самочинне будівництво на земельній ділянці територіальної громади м. Чернігова без повідомлення про початок виконання будівельних робіт, будівельного паспорта на садовий будинок, без відповідного документа на право власності чи користування земельною ділянкою, спірна земельна ділянка підлягає приведенню у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно збудованого садового будинку за рахунок відповідача.

В апеляційній скарзі заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури просить рішення суду першої інстанції змінити, доповнивши мотивувальну частину належною оцінкою щодо незаконності державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва – садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1564910574101), який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 .
Зазначає, що в описовій частині рішення судом встановлено обставини, які свідчать про те, що спірний садовий будинок є об`єктом самочинного будівництва (збудований на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи), також у мотивувальній частині рішення суд дійшов висновку, що вказаний садовий будинок є об`єктом самочинного будівництва та вирішив подальшу юридичну долю самочинно побудованого майна, зобов`язавши відповідача знести вказаний об`єкт у відповідності до положень ч. 4 ст. 376 ЦК України. При цьому у резолютивній частині рішення суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні вимоги про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на садовий будинок АДРЕСА_2 , виходячи із приписів ст. 376 ЦК України та правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі №916/1174/22.
Проте у мотивувальній частині судового рішення відсутня належна оцінка суду щодо законності державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, що унеможливлює остаточне вирішення спору по суті та у подальшому не дає можливості державному реєстратору прав підстав для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи про об`єкт нерухомого майна.

У відзиві на апеляційну скаргу Чернігівської обласної прокуратури Бичкова С.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, помилкове тлумачення норм чинного законодавства без врахування фактичних обставин.
За доводами відзиву із поданої апеляційної скарги вбачається, що прокурор не ставить питання про зміну резолютивної частини рішення в частині знесення (демонтажу) об`єкта та повернення земельної ділянки, натомість просить суд апеляційної інстанції доповнити мотивувальну частину рішення окремою оцінкою «незаконності державної реєстрації права власності» на садовий будинок, а також покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Апеляційна скарга фактично спрямована на доповнення (зміну) мотивувальної частини рішення щодо способу захисту, без оскарження його резолютивної частини у відповідній частині. Верховний Суд звертає увагу, що апеляційний перегляд не може зводитися до «косметичного» коригування мотивів рішення без наявності юридично значущих підстав, а також що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» (постанова КЦ ВС від 29.01.2024 у справі №750/13149/21). Зміна мотивувальної частини допускається процесуальним законом, але лише за наявності юридично значущих підстав та в межах предмета і підстав позову. Верховний Суд зазначає, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (постанова КЦС ВС від 13.03.2024 у справі №753/8801/20). Водночас сам факт бажання апелянта отримати додаткові формулювання у мотивувальній частині не є підставою для перегляду, якщо суд першої інстанції ухвалив правильне по суті й законне рішення.
Відповідачка наголошує, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у частині вимог про скасування/ припинення державної реєстрації прав як у неефективному способі захисту, застосувавши висновки Великої Палати Верховного Суду. 
Указує, що у цій справі прокурор звернувся «в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради», тобто в інтересах суб`єкта, який має власні повноваження та процесуальну дієздатність для самостійного звернення до суду. За наведених конституційних підходів прокурор не може підміняти компетентний орган лише посиланнями на загальну «необхідність захисту», не довівши виключність випадку та належним чином не обґрунтувавши підстави представництва, підтверджені судом. Вважає, що відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України наявні підстави повернення позовної заяви позивачеві.
Звертає увагу на те, що садовому будинку було присвоєно поштову адресу, проведено реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_2 , надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, затверджено проект землеустрою та передано ОСОБА_2 безоплатно у власність земельну ділянку для індивідуального садівництва. У свою чергу ОСОБА_1 у законний спосіб набула право власності на спірні земельну ділянку та садовий будинок на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу.
Таким чином оскільки органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності і це майно не було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; не було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; не вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, і в подальшому майно за відплатним договором було придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач) - відсутні підстави витребувати це майно від набувача ОСОБА_1 .
Повторно наголошує, що з урахуванням положень спеціальних нормативно-правових актів, що регулювали правовідносини на той момент, питання визначення прибережних захисних смуг в межах міст повинно бути визначено з урахуванням містобудівної документації, а не виключно на підставі положень ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача – прокурора Князева Д.В., представника відповідачки – адвоката Лисенка В.А., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів на них, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, апеляційна скарга Чернігівської обласної прокуратури підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні в частині мотивів щодо вирішення позовних вимог про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на садовий будинок та про зобов`язання ОСОБА_1 привести земельну ділянку площею у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно збудованого садового будинку.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 4 ст. 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з того, що:
- факт знаходження спірної земельної ділянки у межах 100-метрової прибережної захисної смуги річки Десна підтверджується належними та допустимими доказами, зокрема, висновком експерта №468/24-24 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи в цивільній справі №750/19061/23, складеним 16.10.2024 експертом Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз;
- враховуючи, що спірна земельна ділянка повністю знаходиться в межах прибережної захисної смуги річки Десна, у зв`язку з чим вона відповідно до вимог Земельного кодексу України та Водного кодексу України належить до земель водного фонду, наявні правові підстави для усунення перешкод Чернігівській міській раді у користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою шляхом повернення її на користь держави в особі Чернігівської міської ради та зобов`язання відповідача привести земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно збудованого садового будинку;
- вимоги про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за відповідачем на спірну земельну ділянку та садовий будинок, а також скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації вказаної земельної ділянки не є належними вимогами та ефективним способом захисту.
З такими висновками районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що 04.05.2018 ТОВ «Експерта компанія «ІТЕО» на замовлення ОСОБА_2 виготовлено технічний паспорт на садовий будинок АДРЕСА_2 , відповідно до якого: рік побудови будинку –1991, фундамент - бетон, стіни - цегла, покриття - шифер, перекриття - дерево, підлога – дошки, будинок обладнаний електрикою, висота будівлі - 3 м, площа основи - 10 м, об`єм - 30 куб.м, загальна площа будинку –8,1 кв.м, площа кімнати - 5,4 кв.м, площа коридору - 2,7 кв.м (т. 1 а.с. 100-105).
За результатами розгляду заяви ОСОБА_2 від 15.05.2018 рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 17.05.2018 №233 «Про присвоєння та зміну поштових адрес об`єктам нерухомого майна» садовому будинку, загальною площею 8,1 кв.м, ОСОБА_2 присвоєно поштову адресу - АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 96, 97).
За інформацією Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради від 13.07.2021 №16842-21, наданої на запит Чернігівської обласної прокуратури, пункт 1.11 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 17.05.2018 №233 в частині присвоєння поштової адреси садовому будинку, загальною площею 8,1 кв.м, ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 , було прийнято на підставі технічного паспорту на садовий будинок, виконаний ТОВ «Експертна компанія «ІТЕО», оскільки для проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, побудоване до 05.08.1992, документом, який свідчить про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна (т. 1 а.с. 98-99).
05.08.2019 ОСОБА_2 звернувся до Чернігівської міської ради із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 , для індивідуального садівництва (т. 1 а.с. 208).
Згідно з п. 8 рішення Чернігівської міської ради «Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) громадянам - учасникам АТО, учасникам бойових дій, ветеранам війни та членам сімей загиблих учасників АТО для індивідуального дачного будівництва, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального садівництва, будівництва індивідуальних гаражів та городництва» від 29.08.2019 №44/VII-19 ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,1200 га для індивідуального садівництва (а.с. 43 т. 1).
У 2020 році фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1200 га за рахунок земель комунальної власності ОСОБА_2 для індивідуального садівництва за адресою: АДРЕСА_1 , в адміністративних межах Чернігівської міської ради Чернігівської області (т. 1 а.с. 71-79, 204 зворот - 221). 
Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради висновком від 21.04.2021 №01-11/201 погодило проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1200 га для індивідуального садівництва по АДРЕСА_1 . У висновку вказано, що згідно з Генеральним планом розвитку м. Чернігова, затвердженим рішенням міської ради від 25.12.2003 (10 сесія 4 (24) скликання), зазначена територія відноситься до території житлової садибної забудови (т. 1 а.с. 77-79).
Рішенням Чернігівської міської ради від 27.05.2021 №8/VIII-13 ОСОБА_2 затверджено проект відведення та передано безоплатно у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,1200 га (кадастровий номер 7410100000:02:051:0067), для індивідуального садівництва (п. 9 рішення) (а.с. 44 т. 1).
17.06.2021 між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Реусом Р.В., зареєстрований в реєстрі за № 3310, відповідно до якого покупець прийняла у власність земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , земельна ділянка № НОМЕР_1 , площею 0,1200 га, з яких: 0,0010 га - малоповерхова забудова, 0,1190 - рілля, кадастровий номер земельної ділянки - 7410100000:02:051:0067, і зобов`язується сплатити за неї обговорену грошову суму. Земельна ділянка вільна від забудов, самочинне будівництво не ведеться (т. 1 а.с. 47-50).
Відомості про обмеження у використанні земельної ділянки не зареєстровані, згідно витягу №HB-9900690072021 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданого 17.03.2021. Цільове призначення земельної ділянки - для індивідуального садівництва (п. 1.3., 1.4. договору).
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.12.2021 №288890360 - 14.06.2021 на підставі витягу із рішення Чернігівської міської ради №8/VIII-13 від 27.05.2021 право власності на земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер 7410100000:02:051:0067 зареєстровано за ОСОБА_2 , 17.06.2021 зареєстровано право власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.06.2021 (а.с. 45-46 т. 1).
Також 17.06.2021 між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу садового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Реусом Р.В., зареєстрований в реєстрі за №3309, за умовами якого продавець передав садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у власність покупця, а покупець прийняв садовий будинок і сплатив за нього обговорену грошову суму (т. 1 а.с. 109-112).
Садовий будинок має такі характеристики: позначений в плані літерою «А-1», має 8,1 кв м. загальної площі. Садовий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1200 га, кадастровий номер земельної ділянки - 7410100000:02:051:0067. Одночасно посвідчується договір купівлі-продажу земельної ділянки, на якій розташований відчужуваний садовий будинок (п. 1.2 договору).
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18.08.2021 №271113970 право власності на садовий будинок, загальною площею 8,1 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта 1564910574101, 25.05.2018 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі витягу з рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради №233 від 17.05.2018, технічного паспорту серія та номер б/н від 04.05.2018, виданого ТОВ «Експертна компанія «ІТЕО»; 17.06.2021 право власності на даний садовий будинок зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 17.06.2021, номер 3309 (а.с. 106-108 том 1).

07.06.2021 у відповіді №413 на запит Чернігівської обласної прокуратури КП «ЧМБТІ» повідомило, що станом на 31.12.2012 право власності на об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 не зареєстровано; інвентаризацію об`єктів (садових будинків) за вказаною адресою підприємство не проводило та інвентаризаційні справи в матеріалах архіву відсутні (т. 1 а.с. 141).
15.07.2021 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено кримінальне провадження №42021270000000073 на підставі самостійного виявлення прокурором кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, невстановлені особи шляхом обману, на підставі підроблених документів заволоділи у порядку безоплатної приватизації земельними ділянками місцевої громади, загальна нормативна грошова оцінка яких складає 20,5 млн грн (т. 1 а.с. 140).
Постановою прокурора Чернігівської обласної прокуратури від 15.09.2021 у кримінальному провадженні №42021270000000073 від 15.07.2021 призначено судову експертизу з питань землеустрою (т. 1 а.с. 51-56).
Згідно із висновком експерта №3968-3970/21-24 від 12.10.2021 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи в кримінальному провадженні №42021270000000073 фактично зовнішні розміри та матеріали, які використані при будівництві садового будинку не відповідають вихідним даним, зазначеним у технічному паспорті МБТІ на садовий будинок АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 , виготовленому станом на 04.05.2018 (т. 1 а.с. 113-127).
У дослідній частині висновку вказано наступне.
Відповідно з технічним паспортом МБТІ від 04.05.2018 власником садового будинку АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 . Характеристики садового будинку: зовнішні розміри – 5,0 м х 2,0 м, рік забудови – 1991, фундамент – бетон, стіни – цегла, перекриття – дерев`яне, дах – дерев`яний, покрівля – а/ц листи (шифер), підлога – дошки, електроенергія від зовнішніх мереж, площа забудови – 10,0 кв.м. Згідно експлікації приміщень садовий будинок складається: 1-1 коридору – пл. 2,7 кв.м, 1-2 кімнати – пл. 5,4 кв.м, всього – пл. 8,1 кв.м.
Під час натурального обстеження встановлено, що на земельній ділянці кадастровий номер 7410100000:02:051:0067 по АДРЕСА_1 розташований садовий будинок зовнішніми розмірами (2,49 м х 3,83 м х 2,4 м), фундамент - цегляний, стіни – пеноблочку (2 стіни пошкоджені, 1 відсутня), перекриття - дерево, дах - дерев`яний, покрівля – відсутня, віконні та дверні прорізі не заповнені, внутрішня перегородка – відсутня, підлога - земляна та будівельне сміття, підключення до зовнішніх електромереж – відсутнє; садовий будинок знаходиться в непридатному технічному стані.
Згідно даних супутникової зйомки будівництво садового будинку АДРЕСА_3 д розпочато орієнтовно на початку 2011 року, що не відповідає вихідним даним МБТІ від 04.05.2018.

Згідно з інформацією Управління державного архітектурно-будівельного контролю Чернігівської міської ради № 01-12/74-вих від 21.09.2022, наданої на запит Чернігівської обласної прокуратури, за даними єдиного реєстру отриманих повідомлень про початок виконання підготовчих та будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про готовність об`єкта до експлуатації відсутні відомості про звернення ОСОБА_2 за одержанням будівельного паспорту, реєстрацією повідомлення про початок будівельних робіт та декларації про готовність завершеного будівництвом садового будинку у АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 142).
11.10.2022 Державна інспекція архітектури і містобудування України надала на запит Чернігівської обласної прокуратури інформацію №16512-22, згідно з якою у Реєстрі будівельної діяльності за параметром пошуку «місцезнаходження об`єкта: АДРЕСА_1 » документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів не виявлено (т. 1 а.с. 143-144).

Згідно з висновком експерта №4458-4460/21-24 від 31.01.2023 за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою в кримінальному провадженні №42021270000000073 проект землеустрою на земельну ділянку з кадастровим номером 7410100000:02:051:0067, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідає вимогам законодавства за складом та правилами оформлення (т. 1 а.с. 57-70 том 1).
У дослідницькій частині даного висновку вказано, що межі земельної ділянки з кадастровим номером 7410100000:02:051:0067 входять до прибережної захисної смуги, земельна ділянка знаходиться у безпосередній близькості до берега р. Десна. Згідно з оприлюдненою інформацією Деснянського басейнового управління водних ресурсів загальна площа водозбірного басейну р. Десна складає 88,9 тис км кв, з них в межах України – 33,8 тис. км кв. Річка Десна відповідно до ст. 79 ВК України належить до великих річок, для яких ст. 88 ВК України та ст. 60 ЗК України встановлений розмір прибережної захисної смуги 100 метрів.
Указано, що на кадастровому плані (арк. 13 проекту землеустрою) відсутні межі частини ділянки прибережної захисної смуги, а в «Перелік обмежень прав на земельну ділянку та земельні сервітути» (арк. 22-23а проекту) відсутні відомості про водоохоронне обмеження (арк. 13 висновку).
У відповідь на запит Чернігівської обласної прокуратури від 01.09.2023 №15/3/1-723вих23 Державним науково-виробничим підприємством «Картографія» надано викопіювання з ортофотоплану масштабу 1:10 000 станом місцевості на 2009 рік, збільшеного до масштабу 1:5000, з нанесенням меж земельних ділянок, в тому числі 7410100000:02:051:0067, берегової лінії водного об`єкту річки Десна та межі 100-метрової прибережної захисної смуги, вбачається, що земельна ділянка із кадастровим номером 7410100000:02:051:0067 повністю знаходиться у межах 100-метрової прибережної захисної смуги річки Десна (т. 1 а.с. 80-83 том 1).

У відповіді на запит Чернігівської обласної прокуратури від 01.09.2023 №15/3/1-722вих23 з пропозицією вжити заходів до поновлення інтересів держави, порушених у зв`язку із самовільним будівництвом та безоплатною передачею у приватну власність, зокрема ОСОБА_2 , земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва усупереч вимог чинного законодавства, виконавчий комітет Чернігівської міської ради повідомив, що прибережно-захисна смуга вздовж правого берега річки Десна не затверджена рішенням міської ради, а тому рішенням Чернігівської міської ради від 27.05.2021 №8/VIII-13 ОСОБА_2 затверджено проект відведення та передано безоплатно у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,1200 га (кадастровий номер 7410100000:02:051:0067), для індивідуального садівництва (т. 1 а.с. 84-91).
У відповіді на запит Чернігівської обласної прокуратури від 01.09.2023 №15/3/1-720вих23 Деснянське басейнове управління водних ресурсів повідомило, що поблизу зазначених прокуратурою ділянок (зокрема з кадастровим номером 7410100000:02:051:0067) протікає річка Десна, яка відноситься до великих річок (ст. 78 ВК України), площа водозбірного басейну становить 88,9 тис. км кв. З урахуванням вимог ст. 88 ВК України ширина прибережної захисної смуги для великої р. Десна становить 100 м. (т. 1 а.с. 92-95).

Згідно з висновком експерта Чернігівського відділення КНДІСЕ від 16.10.2024 №468/24-24 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи в цивільній справі №750/19061/23 земельна ділянка з кадастровим номером 7410100000:02:051:0067, яка розташована за адресою, АДРЕСА_1 , на момент її відведення у приватну власність ОСОБА_2 станом на 2020 рік знаходилась у межах 100 метрової прибережної захисної смуги річки Десна, що наведено в додатку І до висновку (т. 2 а.с. 124-130).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 статті 15 ЦК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (ч. 1 ст. 14 Конституції України).
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.
Земельна ділянка, яка за основним цільовим призначенням належить до відповідної категорії земель, відноситься в порядку, визначеному цим Кодексом, до певного виду цільового призначення, що характеризує конкретний напрям її використання та її правовий режим. (ст. 19 ЗК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Земельні ділянки під прибережні захисні смуги виділяються у межах водоохоронних зон вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності (ч. 1 ст. 60 ЗК України, ч. 1 ст. 88 ВК України).
Отже, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.
Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (ст. 61-62 ЗК України, ст. 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.06.1996 № 173, і додаток 13 до цих правил).
Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України.
Землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.
Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і внутрішнього водного транспорту в порядку, встановленому законом (ч. 1, 4 ст. 59 ЗК України).
У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється, зокрема, розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних, а також інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій, майданчиків для занять спортом на відкритому повітрі, об`єктів фізичної культури і спорту, які не є об`єктами нерухомості), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів (ч. 2 ст. 61 ЗК України).
Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.
При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється (ч. 2 ст. 60 ЗК України, ч. 2 ст. 88 ВК України).
Крім того, за положеннями ст. 88 ВК України прибережні захисні смуги в межах населених пунктів встановлюються згідно з комплексними планами просторового розвитку територій територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, а в разі їх відсутності або якщо зазначеною містобудівною документацією межі таких смуг не встановлені, вони визначаються шириною 100 метрів від урізу води морів, морських заток і лиманів, а для інших водних об`єктів - згідно з частиною другою цієї статті. Межі прибережних захисних смуг, пляжних зон зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації та позначаються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування на місцевості інформаційними знаками. Відомості про межі прибережних захисних смуг, пляжних зон вносяться до Державного земельного кадастру як відомості про обмеження у використанні земель.
Згідно з пунктом 2.9. Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05.11.2004 №434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони.
Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються ст. 50, 54 Закону України «Про землеустрій».
Землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання.
Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони, визначеної законодавством ширини, вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.
Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України). Отже, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.
Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення.
Наведений висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною у постановах від 30.05.2018 у справі №469/1393/16-ц (провадження №14-71цс18), від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц (провадження №14-452цс18) (пункт 44), від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц (провадження №14-473цс18) (пункт 53), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (провадження №14-364цс19) (пункт 63.2).
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у ст. 59 цього кодексу (див. також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 22.05.2018 у справі №469/1203/15-ц (провадження № 14-71цс18), у пункті 70 постанови від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц (провадження №14-452цс18), у пункті 80 постанови від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц (провадження №14-473цс18) та у пункті 96 постанови від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (провадження №14-364цс19)).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (чч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом у справі встановлено, що передана у власність ОСОБА_2 земельна ділянка площею 0,1200 га з кадастровим номером 7410100000:02:051:0067 по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для садівництва, яка в подальшому придбана ОСОБА_1 , повністю знаходиться в межах прибережної захисної смуги річки Десна та відповідно до вимог Земельного кодексу України та Водного кодексу України належить до земель водного фонду, з урахуванням чого земельна ділянка передана у приватну власність фізичній особі ОСОБА_2 з порушенням законодавства, яке прямо забороняє органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади передавати у приватну власність землі водного фонду.
Зазначене встановлено та підтверджується викопіюванням з ортофотоплану масштабу станом місцевості на 2009 рік з нанесенням меж земельної ділянки 7410100000:02:051:0067, берегової лінії водного об`єкту річки Десна та межі 100-метрової прибережної захисної смуги, висновком експерта №4458-4460/21-24 від 31.01.2023 за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою в кримінальному провадженні №42021270000000073 та висновком експерта №468/24-24 від 16.10.2024 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи в цій цивільній справі №750/19061/23.
Будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів на спростування зазначеного стороною відповідача не надано.
Встановивши обставини справи повно та всебічно, надавши правову оцінку доказам у справі, районний суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для усунення перешкод Чернігівській міській раді у користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою шляхом повернення її на користь держави в особі Чернігівської міської ради.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками районного суду та відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 з посиланням на те, що ОСОБА_2 у законний спосіб, відповідно до норм чинного законодавства, отримав у власність земельну ділянку з кадастровим номером 7410100000:02:051:0067, спірна земельна ділянка не відноситься до земель водного фонду, питання визначення прибережних захисної смуг в межах міст повинно бути визначено з врахуванням містобудівної документації, так як за відсутності встановлення меж прибережних захисних смуг у містобудівній документації чи відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України, що прямо передбачено згаданими нормами та неодноразово вказано у наведених вище постановах Великої Палати Верховного Суду.
Не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що п. 8 рішення Чернігівської міської ради від 29.08.2019 №44/VII-19, яким ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність спірної земельної ділянки, а також п. 9 рішення Чернігівської міської ради від 27.05.2021 №8/VIII-13, яким затверджено проект землеустрою та передано ОСОБА_2 безоплатно у власність спірну земельну ділянку для індивідуального садівництва, на даний момент лишаються чинними і позивач не звертався до суду щодо скасування даних рішень, з огляду на таке.
Як вже наголошувалось, спірна земельна ділянка, що передана у власність ОСОБА_2 , повністю знаходиться в межах прибережної захисної смуги річки Десна та відповідно до вимог Земельного кодексу України та Водного кодексу України належить до земель водного фонду, отже вищезгадані рішення Чернігівської міської ради прийняті у порушення ст. 58, 60, 61, 83, 84 ЗК України та ст. 86, 88, 89 ВК України, а відтак є незаконними.
Водночас, вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 справі №911/3681/17 (провадження №12-97гс19, пункт 39), від 11.02.2020 у справі №922/614/19 (провадження №12-157гс19), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21, пункт 150).
У постанові Верховного Суду від 22.06.2022 у справі №676/1795/20 вказано, що: «Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 (провадження №12-97гс19, пункт 39), від 15.10.2019 у справі №911/3749/17 (провадження №12-95гс19, пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі №910/1809/18 (провадження №12-148гс19, пункт 35), від 01.02.2020 у справі №922/614/19 (провадження №12-157гс19, пункт 52))». 
З огляду на викладене, встановивши, що земельна ділянка, передана у власність ОСОБА_2 , а згодом відчужена відповідаці, розташована в межах прибережної смуги, районний суд зробив правильний висновок про те, що ефективним способом захисту порушеного права держави є саме вимога про повернення земельної ділянки.

В апеляційній скарзі заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури зазначається, що районний суд не мотивував своє судове рішення та не надав належної оцінки щодо законності державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, що унеможливлює остаточне вирішення спору по суті та у подальшому не дає можливості державному реєстратору прав підстав для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи про об`єкт нерухомого майна.
Колегія суддів погоджується з такими доводами та зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (ч. 4 ст. 373 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано ст. 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.
Стаття 376 ЦК України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.
Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №916/1608/18).
Самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.
Разом із цим сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки.
Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, у тому числі у разі відсутності державної реєстрації права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості - що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою.
Отже, самочинно побудоване нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване за жодною особою, все одно обмежує власника відповідної земельної ділянки в користуванні та розпорядженні такою земельною ділянкою.
Права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим ст. 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження.
Частинами 3-5 ст. 376 ЦК України, відповідно, встановлено таке:
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанови від 04.12.2018 у справі №910/18560/16 (пункт 8.5), від 03.04.2019 у справі №921/158/18 (пункт 51), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункти 37-38), від 31.08.2021 у справі №903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі №923/196/20 (пункт 34)).
Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №263/6022/16-ц (пункт 42), від 31.08.2021 у справі №903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі №923/196/20 (пункт 34)).
Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі №910/2861/18 (пункти 92-94), від 20.07.2022 у справі №923/196/20 (пункт 35)).
Визнання права власності в порядку ч. 3 або 5 ст. 376 ЦК України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна - або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою - власником земельної ділянки (ч. 5 ст. 376 ЦК України).
Отже, застосування положень ч. 3 або 5 ст. 376 ЦК України призводить до вирішення спору між особою - власником земельної ділянки та особою, що здійснила самочинне будівництво, і, зокрема, захищає права власника земельної ділянки.
Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
При цьому формулювання положень ст. 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів ч. 2 ст. 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови від 07.04.2020 у справі №916/2791/13; пункти 53-56 постанови від 23.06.2020 у справі №680/214/16-ц; пункт 46 постанови від 20.07.2022 у справі №923/196/20).
Тобто відповідно до приписів ч. 3 та 5 ст. 376 ЦК України як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Однак для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті.
Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного ст. 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені ст. 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (див., зокрема, пункт 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі №914/2350/18 (914/608/20)).
Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту.
Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої ст. 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.
Оскільки положення ст. 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно.
Вказаний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі №916/1174/22.
Судовим рішенням про знесення спірного об`єкта нерухомості суд вирішує подальшу юридичну долю самочинно побудованого майна (спірного об`єкта нерухомості).
Якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав), у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої державної реєстрації.
Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи з огляду на положення п. 5 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ).
За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного ст. 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.09.2025 у справі №916/757/24.
Як встановлено судом та слідує з матеріалів справи, технічний паспорт на спірний садовий будинок АДРЕСА_2 виготовлено на замовлення ОСОБА_2 04.05.2018, в якому зазначено, що рік забудови є 1991 рік.
Садовий будинок зведено без документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.
При цьому, земельну ділянку, на якій зведено спірний садовий будинок передано у власність ОСОБА_2 лише 27.05.2021 та, як встановлено судом, без законних на те підстав та не за цільовим призначенням.
Крім того, відповідно до висновку експерта №3968-3970/21-24 від 12.10.2021 фактично зовнішні розміри та матеріали, які використані при будівництві садового будинку не відповідають вихідним даним, зазначеним у технічному паспорті МБТІ на садовий будинок АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 , виготовленому станом на 04.05.2018, а також експертом установлено, що будівництво садового будинку розпочато орієнтовно на початку 2011 року.
Таким чином, будівництво спірного садового будинку здійснено за відсутності документів, які надають право на виконання будівельних робіт та документів, які посвідчують прийняття закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації, на земельній ділянці, яка в подальшому була незаконно передана у приватну власність та підлягає поверненню власнику – державі в особі Чернігівської міської ради, та цільове призначення якої забороняє зведення на ній споруд, в тому числі садового будинку.
Відповідно, державна реєстрація права власності на спірний садовий будинок здійснена без законних на те підстав.
Отже, спірний садовий будинок є самочинним будівництвом, що спричиняє порушення права Чернігівської міської ради на дотримання законного порядку володіння, користування і розпорядження землею комунальної власності, належної державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а також вимог містобудівного законодавства.
Іншого законного способу приведення спірних правовідносин у правове поле, окрім знесення вказаного нерухомого майна, не вбачається.
Щодо посилань ОСОБА_1 на те, що вона є добросовісним набувачем земельної ділянки та садового будинку, а втручання держави у її право власності буде неспівмірним, апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України», «Кривенький проти України»).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Земля є унікальним обмеженим природним і базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності та добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №688/2908/16-ц, від 20.07.2020 у справі №923/196/20).
В Україні землі водного фонду є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання.
Вирішуючи подібний спір, Верховний Суд у постанові 21.06.2023 у справі №359/6328/18 (провадження №61-9959св22) зазначив, що, проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом водного законодавства і за необхідності отримавши правову допомогу, відповідач міг і повинен був знати про те, що використання земель водного фонду, які знаходяться в прибережній захисній смузі, для будівництва садового будинку та господарських споруд є недопустимим.
У постанові Верховного Суду від 18.07.2022 у справі №330/1009/19 (провадження №61-15268св21) вказано, що висновки апеляційного суду у цій справі щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою водного фонду шляхом знесення об`єкта нерухомого майна, будівництво якого заборонено у прибережній захисній смузі, є обґрунтованими.
У зазначеній постанові також указано, що при наданні земельної ділянки за відсутності проєкту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги потрібно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 ВК України (у редакції, чинній на час прийняття рішень щодо передачі земельної ділянки), та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон. Надання у власність або користування земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахувань обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам ст. 83, 84 цього Кодексу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц звертала увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (ч. 3 ст. 13, ч. 7 ст. 41, ч. 1 ст. 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (ст. 18, 19, пункт «а» ч. 1 ст. 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (ст. 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим ст. 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Колегія суддів уважає що застосований захід втручання у право на мирне володіння майном сумісний із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки це втручання ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є пропорційним цій меті.
Отже, для забезпечення реалізації права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції, у цій постанові проведено належну оцінку аргументів апеляційної скарги, а тому підстав стверджувати про порушення прав заявниці на справедливий суд немає.
За обставин цієї справи встановлення справедливого балансу між приватним і суспільним інтересом передбачає оцінку не лише поведінки органу місцевого самоврядування, але й дій і бездіяльності осіб, зацікавлених у набутті у приватну власність земельної ділянки, - первинного та кінцевого набувачів, - зокрема, щодо їхньої обізнаності з неможливістю набуття земельної ділянки.
На думку колегії суддів, в силу об`єктивних, видимих природних властивостей розташованої в межах прибережної захисної смуги земельної ділянки, у безпосередній близькості р. Десна, первинний та кінцевий набувачі не могли не знати про фактичне місцезнаходження цієї ділянки поблизу річки. Проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом земельного та водоохоронного законодавства і за необхідності отримавши правову допомогу перед набуттям такої ділянки, ці вказані особи могли та повинні були знати про те, що зазначена ділянка належить до земель водного фонду (див. близькі за змістом висновки, висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №372/2180/15-ц, від 22.05.2018 у справі №469/1203/15-ц і від 30.05.2018 у справі №469/1393/16-ц).
Також, цілком логічним є розуміння відповідачкою невідповідності фактичних параметрів та характеристик садового будинку з його параметрами і характеристика, відображеними у договорі купівлі-продажу.
Посилання ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу Чернігівської обласної прокуратури на те, що прокурор не може підміняти компетентний орган лише посиланнями на загальну «необхідність захисту» і наявність підстав для повернення позовної заяви позивачеві, колегія суддів вважає помилковим, оскільки прокурор виконав вимоги процесуального закону, визначив, у чому, на його думку, полягає порушення інтересів держави, обґрунтував необхідність захисту цих інтересів, а також зазначив орган, який, хоч і уповноважений державою здійснювати такий захист, але у спірних правовідносинах, будучи завчасно повідомленим, відповідні заходи протягом розумного строку не вжив.

Таким чином, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , які полягають у законності набуття право власності на спірні земельну ділянку та садовий будинок, як первісним набувачем ОСОБА_2 , так і кінцевим набувачем - відповідачкою у справі ОСОБА_1 , зводяться до невірного тлумачення норм законодавства, що регулюють спірні відносини та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та встановленим судом обставинам, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявницею норм матеріального та процесуального права й зводяться до повторної переоцінки судом доказів.

Недостатня мотивація рішення суду в частині позовних вимог не вплинули на правильність вирішення спору та підлягає усуненню шляхом зміни рішення суду.

З урахуванням вищезазначеного, у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 належить відмовити.
У свою чергу, апеляційна скарга Чернігівської обласної прокуратури підлягає задоволенню, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05.11.2025 – зміні, шляхом викладення мотивувальної частини рішення щодо вирішення позовних вимог заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на садовий будинок та про зобов`язання привести земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно збудованого садового будинку в редакції цієї постанови.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури з ОСОБА_1 належить стягнути на користь Чернігівської обласної прокуратури сплачений нею судовий збір за апеляційний розгляд справи у сумі 4 026 грн.
Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч. 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради – задовольнити.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 листопада 2025 року – змінити, виклавши мотивувальну частину рішення щодо вирішення позовних вимог заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та про зобов`язання ОСОБА_1 привести земельну ділянку площею 0,12 га з кадастровим номером 7410100000:02:051:0067 у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно збудованого садового будинку в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду - залишити без змін. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Чернігівської обласної прокуратури 4 026 грн судового збору за апеляційний розгляд справи.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 06 квітня 2026 року.

Головуюча О.Є.Мамонова

Судді: Н.В.Висоцька

Н.В.Шитченко