Справа № 560/8151/25
	
РІШЕННЯ
іменем України

16 лютого 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач, військова частина НОМЕР_1 ), у якому просить: визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати у повному розмірі позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 12.12.2021, а саме – щодо незастосування щомісячної фіксованої індексації в розмірі 4034,31 грн відповідно до абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі – Порядок № 1078 у редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин); стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача індексацію грошового забезпечення за той самий період з 01.03.2018 по 12.12.2021 відповідно до абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078 у розмірі 83 105,62 грн як сумарний розмір щомісячної фіксованої індексації 4034,31 грн (з урахуванням проведених нарахувань).
Ухвалою від 16.05.2025 відкрито провадження в адміністративній справі; ухвалено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідно до позовної заяви, позивач позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити з огляду на таке.
Вказує, що рішенням суду у справі № 560/17815/23 встановлено обов`язок відповідача нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 12.12.2021. На думку позивача, цей обов`язок включає і обов`язок застосувати абзаци 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078 та виплатити фіксовану індексацію-різницю.
Позивач виходить із того, що базовим місяцем для обчислення індексу споживчих цін до березня 2018 року є січень 2008 року, а тому, з урахуванням офіційної величини приросту індексу споживчих цін, сума можливої індексації за березень 2018 року (Б) становить 1762 грн х 253,30 % / 100 = 4463,15 грн.
На думку позивача, розмір підвищення грошового доходу в березні 2018 року (А) становив не 7161,64 грн, як указано в довідці відповідача, а 428,84 грн. Відповідно, застосувавши формулу Б – А, він обґрунтовує право на щомісячну фіксовану індексацію-різницю 4034,31 грн.
Позивач стверджує, що ця фіксована сума індексації-різниці повинна була виплачуватись щомісяця з березня 2018 року до моменту звільнення (12.12.2021), оскільки в подальшому не було такого підвищення грошового доходу, яке б скасовувало право на її отримання.
Відповідно до відзиву на позов, відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує та просить у їх задоволенні відмовити, виходячи з такого.
Зазначає, що у спірних правовідносинах діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
А отже, на думку відповідача, він не допустив порушення прав та законних інтересів позивача. 
Також відповідач просить позов залишити без розгляду, у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду. 
Так, відповідач вказує, що позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 12.12.2021 року. 
На думку відповідача, саме в день звільнення позивач отримав усі належні йому суми, був ознайомлений із розрахунком і мав можливість дізнатися про можливу невиплату певних виплат.
Відповідач стверджує, що позов подано через понад три роки після звільнення, що, на його думку, свідчить про пропуск строку звернення до суду, передбаченого як КАС України, так і чинною з 19.07.2022 редакцією статті 233 КЗпП України (тримісячний строк).
Окрім того, зазначає, що позивач не навів поважних причин пропуску строку, а посилання на не знання про порушення права не можуть визнаватись такими.
Надаючи оцінку клопотанню відповідача про залишення позову без розгляду, суд виходить із таких міркувань. 
Спірні правовідносини стосуються грошового забезпечення військовослужбовця, зокрема індексації, яка є складовою грошового доходу громадянина. Це випливає з положення статей 1, 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року № 1282-XII (далі - Закон № 1282-XII у редакції, чинній на момент спірних правовідносин).
До 19.07.2022 стаття 233 КЗпП України (у редакції, чинній до набрання чинності Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX) передбачала, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Після 19.07.2022 (з набранням чинності Законом № 2352-IX) статтю 233 КЗпП України викладено в новій редакції, якою встановлено тримісячний строк звернення до суду з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права на оплату праці.
Верховний Суд у постанові Великої Палати Касаційного адміністративного суду від 20.11.2023 у справі № 160/5468/23 (спір про індексацію грошового забезпечення військовослужбовця за 2016–2018 роки) зазначив, що у випадку звільнення військовослужбовця перебіг строку звернення до суду починається з дати його звільнення.
У постанові від 05.12.2024 у справі № 560/866/24 Верховний Суд дійшов висновку, що зміни до статті 233 КЗпП України, якими встановлено тримісячний строк звернення до суду, не поширюються на події, які мали місце до 19.07.2022 року, і щодо заробітної плати, яка належала працівникові до цієї дати, зберігається можливість звернення до суду без обмежень у часі за попередньою редакцією статті 233 КЗпП України.
У цій справі позивач просить стягнути індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 12.12.2021 року, тобто повністю за період до 19.07.2022 року. 
Отже, до цих вимог має застосовуватися стаття 233 КЗпП України у редакції, чинній до 19.07.2022 року, яка не обмежувала строк звернення до суду щодо стягнення невиплаченої заробітної плати / грошового забезпечення.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що: до заявлених вимог про індексацію грошового забезпечення за 2018–2021 роки строк звернення до суду не обмежений; доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду підлягають відхиленню як необґрунтовані.
Отже, у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду належить відмовити. 
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини. 
Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та отримував грошове забезпечення як військовослужбовець.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 12.12.2021 № 303 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 12.12.2021 року, що є датою його звільнення з військової служби.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 04.03.2024 у справі № 560/17815/23, залишеним без змін постановою апеляційного суду, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не дотримання вимог абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 та невиплати ОСОБА_1 в період з 01.03.2018 по 12.12.2021 індексації грошового забезпечення, що розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 12.12.2021, що розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу відповідно до вимог абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.
На виконання зазначеного судового рішення відповідач провів перерахунок грошового забезпечення та індексації позивача за спірний період і надіслав йому відповідь із довідкою про розміри грошового забезпечення та індексації (довідка № 754).
З довідки військової частини (довідки № 754) вбачається, що: розмір місячного грошового доходу позивача за лютий 2018 року становив 1844,32 грн; розмір місячного грошового доходу за березень 2018 року становив 9005,96 грн; розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) – 7161,64 грн.
У тій же довідці визначено, що сума можливої індексації за березень 2018 року (Б), виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб 1762 грн і величини приросту індексу споживчих цін 253,30 %, становить 4463,15 грн (1762 х 253,3 % / 100). 
Такий підхід відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постанові від 22.06.2023 у справі № 520/6243/22.
Виходячи з наведених у довідці цифр, відповідач дійшов висновку, що А (7161,64 грн) більше Б (4463,15 грн), а тому, у позивача не виникло право на індексацію-різницю (так звану «фіксовану індексацію») у березні 2018 року, і відповідно не було підстав для виплати такої індексації щомісячно до дати звільнення.
Позивач, не погоджуючись із таким підходом, вважає, що: розмір підвищення доходу (А) у березні 2018 року становив 428,84 грн; отже, за формулою Б – А він має право на фіксовану індексацію-різницю 4034,31 грн у березні 2018 року, яка, на його думку, мала зберігатися щомісячно до звільнення; різниця між тим, що мало бути нараховано (за його розрахунком), та фактично виплаченим становить 83 105,62 грн, які він і просить стягнути.
Водночас, позивач не подав до суду первинних бухгалтерських документів (розрахункові листи, платіжні відомості тощо), які б підтверджували інший, ніж у довідці відповідача, розмір місячного грошового доходу за лютий та березень 2018 року.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій або бездіяльності.
Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії або бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності.
Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.
У цій справі предметом судової перевірки є дії відповідача при виконанні рішення у справі № 560/17815/23, а саме – дії щодо відмови в нарахуванні та виплаті позивачу фіксованої індексації-різниці з 01.03.2018 по 12.12.2021 за правилами абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078. 
Тому суд оцінює: чи правильно відповідач застосував Закон № 1282-XII (у редакції, чинній у спірний період); чи правильно застосовано Порядок № 1078 у редакції, чинній станом на березень 2018 року (із змінами постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів»); чи відповідає висновок відповідача про відсутність індексації-різниці сталим правовим підходам Верховного Суду в аналогічних правовідносинах.
Закон № 1282-XII визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.
Стаття 2 Закону визначає, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.
Кабінет Міністрів України може встановлювати інші об`єкти індексації, що не передбачені частиною першою цієї статті.
Соціальні виплати, що мають цільовий і разовий характер (допомога при народженні дитини, допомога на поховання, матеріальна допомога, одноразова допомога при виході на пенсію тощо), а також допомога у зв`язку з вагітністю і пологами індексації не підлягають. Підтримка купівельної спроможності провадиться шляхом підвищення розміру зазначених виплат.
Підтримка купівельної спроможності соціальних виплат, які визначаються залежно від прожиткового мінімуму, здійснюється шляхом перегляду їх розміру у зв`язку із зростанням прожиткового мінімуму відповідно до законодавства.
Індексація пенсій здійснюється шляхом їх підвищення відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Стаття 4 Закону передбачає, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Порядок № 1078 у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин, визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.
Верховний Суд у постанові від 23.03.2023 у справі № 400/3826/21 (з урахуванням ухвали від 30.03.2023 про виправлення описки) зазначив, що Порядок № 1078 у такій редакції передбачає можливість виплати двох видів індексації грошового доходу, умовно кажучи, «поточної» та «індексації-різниці».
«Поточна» індексація нараховується, коли після базового місяця індекс споживчих цін перевищує поріг 103 %.
Індексація-різниця виникає в місяці підвищення грошового доходу (у цій справі – березень 2018 року, коли набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 щодо нових розмірів грошового забезпечення військовослужбовців) за умов, визначених абзацами 3, 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду (наприклад, постанови від 23.03.2023 у справі № 400/3826/21, від 22.06.2023 у справі № 520/6243/22, від 06.07.2023 у справі № 240/23550/21): у місяці підвищення грошового доходу роботодавець має порівняти: А – розмір підвищення грошового доходу в цьому місяці; Б – суму можливої індексації, що склалась у цьому місяці; якщо А більше Б – індексація у цьому місяці не нараховується, і право на індексацію-різницю не виникає; якщо А менше або дорівнює Б – працівник/військовослужбовець має право на щомісячну індексацію-різницю (Б – А), яка виплачується з місяця підвищення до наступного підвищення грошового доходу; для розрахунку Б у березні 2018 року застосовується формула: Б = прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.03.2018 (1762 грн) х величина приросту індексу споживчих цін (253,30 %) / 100 = 4463,15 грн.
Ці висновки Верховний Суд неодноразово відтворював в подальших своїх постановах, що узгоджується з вимогами абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078.
Так, у цій справі сторони фактично не заперечують, що: прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.03.2018 становив 1762 грн; величина приросту індексу споживчих цін станом на березень 2018 року становила 253,30 %; отже, сума можливої індексації (Б) у березні 2018 року складає 4463,15 грн.
Це відповідає наведеній вище практиці Верховного Суду.
Суд бере цю величину як безспірну.
Ключовим у цій справі є питання визначення розміру підвищення грошового доходу позивача в березні 2018 року (А).
Єдиним документом у матеріалах справи, що містить узагальнені дані про грошовий дохід за лютий та березень 2018 року, є довідка відповідача (довідка № 754), відповідно до якої: дохід за лютий 2018 року – 1844,32 грн; дохід за березень 2018 року – 9005,96 грн; отже, А = 9005,96 – 1844,32 = 7161,64 грн.
Позивач навів власний розрахунок, за яким А становить 428,84 грн, однак: не надав жодних первинних бухгалтерських документів (розрахункові листки, відомості нарахування грошового забезпечення тощо), які б підтверджували інший фактичний розмір доходу; лише арифметично «переконструював» склад доходу, фактично виключивши частину постійних складових (надбавки, інші обов`язкові виплати), що суперечить підходу Верховного Суду.
Верховний Суд у справах № 400/3826/21, № 520/6243/22, № 240/23550/21 та в подальшій своїй практиці наголосив, що для цілей застосування абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078 при визначенні А слід враховувати весь місячний грошовий дохід працівника/військовослужбовця, який має постійний характер, без урахування лише разових виплат.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 31.07.2024 у справі № 200/4613/22 звернув увагу, що суд не може самостійно, без належних доказів, «конструювати» розмір грошового забезпечення, а має оцінювати надані сторонами документи та, за потреби, вимагати від суб`єкта владних повноважень уточнювальні дані, але не підміняти собою бухгалтера/роботодавця.
У цій справі: відповідач подав офіційну довідку, що містить конкретні цифри доходу за лютий і березень 2018 року; позивач, оскаржуючи висновки відповідача, не надав жодного альтернативного документального джерела, яке б підтвердило інший фактичний розмір його місячного грошового доходу.
З огляду на приписи статей 72–77 КАС України щодо розподілу обов`язку доказування, а також на сталу практику Верховного Суду, суд дійшов висновку, що: довідка відповідача є належним і допустимим доказом розміру доходу позивача за лютий і березень 2018 року; альтернативний «арифметичний» розрахунок позивача без підтвердження первинними документами не може бути покладений в основу судового рішення як достовірний доказ іншого розміру А.
Отже, для застосування абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078 суд виходить із того, що: А = 7161,64 грн, Б = 4463,15 грн.
Враховуючи встановлені значення А та Б, суд констатує: А (7161,64 грн) більше Б (4463,15 грн).
Згідно з положеннями абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078, а також з урахуванням правових висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, у справах № 400/3826/21, № 520/6243/22, № 240/23550/21 суд виходить із такого.
Право на індексацію-різницю (фіксовану індексацію) виникає лише у разі, якщо розмір підвищення доходу в місяці підвищення (А) є меншим або дорівнює сумі можливої індексації (Б).
Якщо А більше Б, індексація у місяці підвищення доходу не нараховується, а право на індексацію-різницю не виникає.
У цій справі умова А менше або дорівнює Б відсутня. 
Відтак, з урахуванням встановлених обставин і зазначених правових позицій: у позивача не виникло права на щомісячну індексацію-різниці в березні 2018 року; відповідно, немає правових підстав вимагати виплату індексації-різниці (у тому числі, в сумі 4034,31 грн щомісяця) за період з 01.03.2018 по 12.12.2021 року.
Водночас, як зазначено вище, рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду у справі № 560/17815/23, що набрало законної сили, було: визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення позивачу за період 01.01.2016–12.12.2021 року; зобов`язано нарахувати та виплатити індексацію за цей період відповідно до Закону № 1282-XII та Порядку № 1078.
У той же час, суд вказує на те, що у резолютивній частині зазначеного рішення суду не встановлено конкретної суми індексації-різниці і не зазначено, що позивачеві обов`язково належить фіксована індексація в певному розмірі (зокрема, 4034,31 грн).
Отже, зазначене рішення суду: має преюдиціальне значення у частині обов`язку відповідача в цілому провести індексацію згідно із Законом № 1282-XII та Порядком № 1078; але не визначає наперед результату конкретних розрахунків, зокрема щодо наявності чи відсутності індексації-різниці.
У цій справі суд перевіряє, чи відповідач правильно застосував положення Порядку № 1078 при виконанні зазначеного рішення суду, а саме – чи правильно визначив відсутність підстав для індексації-різниці. 
З урахуванням встановлених вище значень А і Б та вказаних правових висновків Верховного Суду, суд доходить висновку, що: у частині невиплати саме фіксованої індексації-різниці за період з 01.03.2018 по 12.12.2021 дії відповідача відповідають вимогам Порядку № 1078; доказів, які б свідчили, що відповідач порушив Закон № 1282-XII і Порядок № 1078 саме в частині індексації-різниці, суду не подано.
Питання ж повноти нарахування іншої (поточної) індексації за спірний період було предметом розгляду у справі № 560/17815/23 і не є предметом цього позову. 
Позовна вимога в цій справі чітко стосується лише фіксованої індексації-різниці 4034,31 грн на місяць.
У цій справі позивач просить: визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати щомісячної фіксованої індексації 4034,31 грн за період з 01.03.2018 по 12.12.2021 року; стягнути 83 105,62 грн як суму такої індексації-різниці за зазначений період.
При цьому, суд установив, що: право на індексацію-різниці у позивача могло виникнути лише за умови, якщо А менше або дорівнює Б у березні 2018 року; на підставі належних доказів, наявних у матеріалах справи, судом встановлено, що: А = 7161,64 грн, а Б = 4463,15 грн, отже А більше Б; позивач не довів іншого фактичного розміру А належними та допустимими доказами; його розрахунок є припущенням і суперечить сталому підходу Верховного Суду щодо врахування всіх постійних складових доходу; за таких умов, право на індексацію-різниці у позивача не виникло, а тому, невиплата фіксованої індексації 4034,31 грн не може бути визнана протиправною.
У зв`язку з відсутністю протиправності дій відповідача щодо невиплати саме фіксованої індексації-різниці відсутні правові підстави й для задоволення майнових вимог позивача про стягнення 83 105,62 грн.
Доводи позивача щодо необхідності застосування практики Верховного Суду у справах № 400/3826/21, № 520/6243/22, № 240/23550/21 суд урахував. 
Однак обставини цих справ відрізняються тим, що в них було встановлено виконання умови А менше або дорівнює Б, чого в цій справі не доведено. 
Навпаки, наявні докази свідчать про А більше Б, що саме по собі виключає право позивача на індексацію-різниці.
Відтак, заявлені позовні вимоги суд вважає необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.
Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище. 
Щодо інших доводів сторін, суд також зазначає, що, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.
Підстави для розподілу судових витрат у цій справі відсутні. 
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 – відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) 	
Відповідач:	Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_3 ) 	

Головуючий суддя 		Є.В. Печений