Справа № 450/2964/23 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О. 
Провадження № 22-ц/811/3084/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 березня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Ванівського О.М.,
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
секретаря: Костюк С.О.
з участю: представника відповідача – ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) – адвоката Гордон І.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 3 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про встановлення порядку користування квартирою -,
В С Т А Н О В И В:
В липні 2023 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про встановлення порядку користування квартирою.
В обґрунтування позову покликається на те, що позивачу, його колишній дружині та дітям та онуку, що є відповідачами у справі, на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на квартиру від 26.10.2009 року, Серія НОМЕР_1 виданого Давидівською сільською радою Пустомитівського району Львівської області. Квартира АДРЕСА_1 складається з трьох житлових кімнат, площами 11,8 кв.м; 16,8 кв.м.; 16,4 кв.м., (остання є добудованою, а відтак в технічній документації іменується як веранда); кухні площею- 8,5 кв.м.; ванної кімнати площею 2,5 кв.м.; туалета 0,7 кв.м.; коридора площею 8,5 кв.м., балкона площею 0,8 кв.м.; комори площею 1,0 кв.м., та підвала площею 63,2 кв.м. Загальна площа квартири складає 67,0 кв.м., житлова площа 45,0 кв.м., з урахуванням площі веранди 16,4 кв.м., яка є фактично житловою кімнатою. В квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Фактично у вищезазначеній квартирі із співвласників на даний час проживають: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Відповідачка - ОСОБА_4 попри право спільної сумісної власності на квартиру та реєстрацію в даній квартирі, більше п`ятнадцяти років в квартирі не проживає. Позивач, будучи співвласником квартири АДРЕСА_1 та зареєстрований в ній, тимчасово з червня 2020 року не проживає в даній квартирі. Причиною тимчасового не проживання в вищевказаній квартирі стали систематичні конфлікти з відповідачами, а саме: ОСОБА_6 веде аморальний спосіб життя (зловживає алкогольними напоями; влаштовує гуляння; систематично приводить в квартиру посторонніх осіб, вчиняє сварки, конфлікти, непорозуміння). В результаті останніх, вона нищить та без попереднього погодження викидає його речі; порушує права так званого добросусідства. Відповідачі будучи співвласниками вищезгаданої квартири та проживаючи в ній відмовляються солідарно оплачувати комунальні послуги, квартирну плату, в результаті чого вже утворилася значна сума заборгованості. Позивач як основний квартиронаймач даної квартири, на даний час позбавлений можливості користування, утримувати та облагороджувати майно, співвласником якого він є. Між позивачем на відповідачами, які проживають в спірній квартирі постійно існують суперечки, щодо встановлення порядку користування спірною квартирою. З метою врегулювання даного спору позивач неодноразово намагався порозмовляти з відповідачами, пропонував їм викупити у нього належну йому частку, яка фактично складає 1/5 частину, однак його будь-які спроби були безрезультатними. Після неодноразових неправомірних дій відповідачів позивач звертався в правоохоронні органи з відповідними заявами. Його звернення працівниками правоохоронних органів були розглянуті, однак оскільки дані обстави носять цивільно-правовий характер рекомендовано для вирішення даного питання звернутися до суду. Квартира АДРЕСА_1 є єдиним житлом позивача. В останній він, хоче проживати та користуватися належним йому майном. З врахування вищенаведеного позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 3 липня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , наступним чином:
виділити ОСОБА_3 у користування житлову кімнату позначену на плані під №7 площею 11.8 кв.м.;
ОСОБА_5 та ОСОБА_7 виділити у користування житлову кімнату позначену на плані під №8 площею 16,8 кв.м.;
ОСОБА_6 та ОСОБА_4 виділити у користування фактичну житлову кімнату позначену на плані під АДРЕСА_2 ;
в загальному (спільному) користуванні залишити коридор позначений на плані під №1 площею 8,5 кв.м.; кухню позначену на плані під №5 площею 8,5 кв.м.; ванну кімнату позначену на плані під №3 площею 2.5 кв.м.; туалет позначений на плані під №4 площею 0,7 кв.м.; кладову позначену на плані під №2 площею 1,0 кв.м., а також підвал позначений на плані під №№ І, II, III, IV площами 7,0 кв.м, 21,4 кв.м., 18,5 кв.м., 16,3 кв.м., який не входить в загальну площу квартиру, однак є у спільному користуванні співвласників квартири АДРЕСА_1 ;
стягнути з відповідачів солідарно в користь позивача понесені судові витрати, - відмовлено.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Зокрема покликається на те, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції неповно з`ясувавши обставини справи зазначив, що запропонований позивачем порядок користування квартирою порушує права інших співвласників. Звертає увагу суду, що в запропонованому позивачем варіанті порядку користування квартирою не порушені будь-які права жодного із співвласників, оскільки за кожним закріплена житлова кімната. Більше того, самі відповідачі заперечуючи позовні вимоги, не запропонували свій порядок користування спірною квартирою, не звернулася до позивача із зустрічним позовом, а тому висновок суду про порушення прав інших співвласників є помилковим.
Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Заслухавши суддю - доповідача, поясненняпредставника відповідача – ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) – адвоката Гордон І.М. на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що таку слід залишити без задоволення.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою, суд першої інстанції виходив з того, що співвласниками спірної квартири є п`ятеро осіб, а житлова площа квартири становить 28,6 кв. м, визначення порядку користування квартирою призведе до погіршення житлових умов цих осіб, які мають право на проживання у вказаному житловому приміщенні.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , - сторонам у справі.
З копії Технічного паспорта на квартиру встановлено, що квартира АДРЕСА_1 складається з двох житлових кімнат, площами 11,8 кв.м; 16,8 кв.м.; веранди площею -16,4 кв.м.,; кухні площею - 8,5 кв.м.; ванної кімнати площею 2,5 кв.м.; туалета 0,7 кв.м.; коридора площею 8,5 кв.м., балкона площею 0,8 кв.м.; комори площею 1,0 кв.м., та підвала площею 63,2 кв.м. Загальна площа квартири складає 67,0 кв.м., житлова площа 28,6 кв.м.
Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.
Згідно з частинами 1 і 2 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. 
Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ст. 368 ЦКУ). Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За ч. 1 ст.357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (з наступними змінами) судам роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини стосуються встановлення порядку користування жилим приміщенням – двокімнатної квартири загальною площею - 67,0 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_4 .
Сторони у справі є колишнім подружжям, їх діти та онук, вказана квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності та досягти домовленості щодо її користування вони не можуть. Зазначені обставини не спростовано.
ОСОБА_3 запропоновано порядок користування спільним житлом шляхом виділення йому в користування житлової кімнати позначеної на плані під №7 площею 11.8 кв.м.;
ОСОБА_5 та ОСОБА_7 виділити у користування житлову кімнату позначену на плані під №8 площею 16,8 кв.м.;
ОСОБА_6 та ОСОБА_4 виділити у користування фактичну житлову кімнату позначену на плані під АДРЕСА_2 ;
в загальному (спільному) користуванні залишити коридор позначений на плані під №1 площею 8,5 кв.м.; кухню позначену на плані під №5 площею 8,5 кв.м.; ванну кімнату позначену на плані під №3 площею 2.5 кв.м.; туалет позначений на плані під №4 площею 0,7 кв.м.; кладову позначену на плані під №2 площею 1,0 кв.м., а також підвал позначений на плані під №№ І, II, III, IV площами 7,0 кв.м, 21,4 кв.м., 18,5 кв.м., 16,3 кв.м., який не входить в загальну площу квартиру, однак є у спільному користуванні співвласників квартири АДРЕСА_1 ;
Запропоновий позивачем порядку користування спільною квартирою ґрунтується лише на зручному для нього варіанті розподілу спільного майна.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши кількість співвласників нерухомого майна, технічні характеристики квартири, розмір житлової площі, а також відносини між сторонами у справі, пропорційність та рівновагу прав та інтересів сторін у справі, та встановивши, що порушуватиме житлові права сторін у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Також, запропонований позивачем у позові варіант користування спірною квартирою є неможливим, оскільки такий варіант розподілу, з урахуванням технічної характеристики квартири, призведе до погіршення житлових прав сторін у справі.
Враховуючи, що апеляційна скарга містить доводи, які є аналогічними за своїм змістом позиції позивача, якій суд першої інстанції надав вірну правову оцінку, колегія суддів не вбачає за необхідне надавати обґрунтування кожному з доводів скарги, що узгоджується з усталеною практикою ЕСПЛ, зокрема при розгляді справи «Серявін та інші проти України».
Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивачки з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи.
Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 – 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,
УХВАЛИВ:
апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення - залишити без задоволення.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 3 липня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Повний текст постанови, у зв`язку з перебуванням одного з членів колегії суддів на лікарняному, складено 23 березня 2026 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.