23.02.26
22-ц/812/111/26
Провадження № 22-ц/812/111/26
ПОСТАНОВА
Іменем України
23 лютого 2026 року м. Миколаїв
справа № 477/3030/24
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.  
суддів Крамаренко Т.В., Серебрякової Т.В., 
із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником – адвокатом Гангою Дмитром Григоровичем, на рішення Вітовського районного суду Миколаївської області, ухвалене 22 вересня 2025 року під головуванням судді Полішко В.В., повне судове рішення складено 29 вересня 2025 року,
У С Т А Н О В И В:
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Позивач зазначав, що 18 листопада 2017 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, зареєстрований Виконавчим комітетом Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області, актовий запис №25. Від шлюбу дітей не мають. Як вказав позивач, з березня 2023 року подружні відносини з відповідачкою фактично припинені, вони спільно не проживають, не спілкуються. Крім того позивачу стало відомо, що відповідачка проживає з іншим чоловіком, однак ухиляється від подання заяв про розірвання шлюбу до відділу ДРАЦС у добровільному порядку. На думку позивача, надання строку для примирення не має жодного сенсу, оскільки спільні відносини повністю припинені та їх відновлення є неможливим, а примушування до примирення суперечитиме моральним засадам суспільства, тому просив розірвати шлюб.
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 вказала, що не заперечує проти розірвання шлюбу з позивачем, але вважає, що зазначений у позові момент припинення сторонами щлюбних відносин суперечить дійсним обставинам, що може вплинути на розгляд справи № 477/2939/24 за її позовом про поділ спільного майна подружжя. Так, у позові  ОСОБА_1 вказано, що шлюбні відносини припинені у березні 2023 року, але фактично вони були припинені лише у липні 2023 року. На думку ОСОБА_2 такі обставини позивачем викладено для того, щоб виключити з переліку майна, придбаного у шлюбі, транспортні засоби: MAN TGA 18.530, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , придбаний 23 червня 2023 року; MERCEDES-BENZ VITO 111 CDI, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , придбаний 18 квітня 2024 року.
Рішенням Вітовського районного суду Миколаївської області від 22 вересня 2025 року позов задоволено. Шлюб, зареєстрований 18 листопада 2017 року виконавчим комітетом Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , актовий запис №25, - розірвано. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211 грн 20 коп. судового збору. 
Рішення суду мотивовано тим, що шлюб сторін носить формальний характер і збереження шлюбу не відповідає інтересам сторін, які не бажають зберегти сім`ю, а відтак позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Ганга Д.Г. - просив змінити рішення суду, доповнивши його мотивувальну частину датою фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, а саме: квітень 2023 року.
Адвокат Ганга Д.Г. зазначає, що суд помилково вважав, що визначення дати фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами не має значення для справи. Такий висновок суперечить роз`ясненням, викладеним у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», де, зокрема вказано, що в рішенні має бути зазначено час та причини фактичного його припинення дату й місце. Однак суд не дотримався вказаних вимог, не надав належної оцінки наявним у справі доказам, не встановив дату фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, чим створив позивачу необхідність у додатковому зверненні до суду із новим позовом, чим також порушив принцип процесуальної економії. Представник позивача зауважує, що ухвалою Вітовського районного суду Миколаївської області від 09 липня 2025 року у справі №477/2939/24 зупинено провадження у цивільній справі позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя – до набрання законної сили рішенням у справі про розірвання шлюбу. Дана ухвала була мотивована тим, що в межах розгляду вказаної справи судом встановлюється момент припинення сторонами шлюбних відносин, який має значення для визначення переліку спільно нажитого майна подружжя. Тобто, у справі № 477/2939/24 суд визнавав, що у справі №477/3030/24 встановлюється момент припинення сторонами шлюбних відносин, однак цей момент не був встановлений судом у рішенні.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Кірюхін О.М. - вказує, що висновки суду відповідають пунктам 8, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до яких рішення не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення у справі; у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини. За такого, оскільки досліджені судом докази підтверджують, що шлюб сторін носить формальний характер і збереження шлюбу не відповідає інтересам сторін, які не бажають зберегти сім`ю, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.
В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Ганга Д.Г. – підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги.
Відповідачка ОСОБА_2 та її представник - адвокат Кірюхін О.М. – просили залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 року 18 листопада 2017 року уклали шлюб, зареєстрований Виконавчим комітетом Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області, актовий запис №25. Від шлюбу дітей не мають. На час розгляду справи сторони фактично припинили шлюбні відносини, мешкають окремо, спільного господарства не ведуть. Під час розгляду справи позивач наполягав на тому, що шлюбні відносини були припинені з кінця квітня 2023 року, тоді як відповідачка стверджувала, що це відбулось з кінця червня – на початку липня 2023 року. При цьому обидві сторони вважали подальше збереження сім`ї неможливим.
Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).
Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд першої інстанції дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження їх сім`ї неможливе, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін, які не бажають зберегти сім`ю.
Такий висновок суду про наявність підстав для розірвання шлюбу є правильним, оскільки відповідає обставинам справи й вищевикладеним вимогам закону. Апелянт в цій частині рішення не оскаржує. 
Вимогами апеляційної скарги є зміна рішення суду, шляхом доповнення його мотивувальної частини датою фактичного припинення шлюбних відносин сторін, а саме: квітень 2023 року.
Проте колегія суддів не вбачає передбачених цивільним процесуальним законом підстав для такої зміни оскаржуваного судового рішення.
Так, приписами частини першої статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Обставинами, що мають значення для справи, є обставини, які стосуються предмету доказування у конкретній справі, тобто мають значення для правильного визначення характеру спірних правовідносин і, відповідно, для правильного вирішення справи.
У справі про розірвання шлюбу перелік таких обставин, які повинен з`ясувати суд, визначений статтею 112 СК України, за змістом якої такими обставинами є: фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, наявність малолітніх дітей, дитини-інваліда, можливість збереження шлюбу та оцінка потенційного негативного впливу подальшого існування шлюбу на інтереси сторін чи їх дітей. 
Отже конкретна дата фактичного припинення шлюбних відносин сторін не є предметом доказування у даній справі про розірвання шлюбу сторін, тоді як всі обставини, що мають значення для вирішення даної справи, судом першої інстанції були з`ясовані.
З огляду на викладене посилання апеляційної скарги на те, що ухвалою Вітовського районного суду Миколаївської області від 09 липня 2025 року у справі №477/2939/24 зупинено провадження у цивільній справі позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя – до набрання законної сили рішенням у справі про розірвання шлюбу, - не свідчать про наявність передбачених статтею 376 ЦПК України підстав для зміни оскаржуваного рішення.
При цьому апеляційний суд звертає увагу, що встановлення часу окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин є обставиною, що має значення для справи та підлягає з`ясуванню судом у разі вирішення спору про поділ майна подружжя у випадку заявлення одним із подружжя вимог про визнання за ним права особистої приватної власності на майно, набуте ним під час такого окремого проживання презумпції спільності майна подружжя.
За такого доводи апеляційної скарги не свідчать про наявність підстав для внесення змін до мотивувальної частини оскаржуваного рішення, про які просить апелянт. 
Враховуючи наведене, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
За такого, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд 
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником – адвокатом Гангою Дмитром Григоровичем, залишити без задоволення, а рішення Вітовського районного суду Миколаївської області від 22 вересня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць 

Судді: Т.В. Крамаренко

Т.В. Серебрякова

Повне судове рішення складено 24 лютого 2026 року