Єдиний унікальний номер справи № 758/9445/22
Провадження № 22-ц/824/1075/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Курсор-Авто» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року та за апеляційними скаргами Київської міської ради і приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Комарницької Ольги Володимирівни на додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 липня 2025 року у справі за позовом Київської міської ради до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Комарницької Ольги Володимирівни, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Падалки Романа Олеговича, товариства з обмеженою відповідальністю «Курсор-Авто», третя особа: Гаражний автокооператив «Вікторія», про визнання протиправним та скасування рішень про державну реєстрацію права приватної власності, припинення права власності, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення у придатний для використання стан, 

В С Т А Н О В И В :

20 жовтня 2022 року позивач звернувся до Подільського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідачів. 
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що за результатами здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель, що перебувають у власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.07.2016 № 30657645, яким за ОСОБА_1 зареєстровано приватну власність на об`єкт нерухомого майна на АДРЕСА_1 , а саме: гараж № НОМЕР_1 . В подальшому, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.12.2016 № 33255411, а саме зареєстровано право приватної власності на об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_2 . 
Надалі, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалкою Романом Олеговичем прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.10.2019 № 49191243, а саме зареєстровано право приватної власності на об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_3 . Надалі, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалкою Романом Олеговичем прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20.01.2020 № 50718133, а саме зареєстровано право приватної власності на об`єкт нерухомого майна за Товариством з обмеженою відповідальністю «Курсор- Авто». Київська міська рада, як єдиний розпорядник земель комунальної власності міста Києва, жодних рішень щодо передачі земельної ділянки під будівництво ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 , ні ТОВ «Курсор- Авто», ні іншим особам у власність чи користування не приймала. 
Дані факти дають підстави вважати, що ОСОБА_1 здійснив самочинне будівництво об`єкту нерухомого майна на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності територіальній громаді м. Києва та на підставі неналежних документів здійснив реєстрацію самочинно збудованого нерухомого майна. Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відповідно до Порядку здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель м. Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 25.09.2003 № 16/890 проведено обстеження земельної ділянки на АДРЕСА_1 (обліковий код земельної ділянки: 91:066:0005), за результатами якого встановлено, що на зазначеній земельній ділянці розташовані індивідуальні збірно-розрібні та цегляні гаражі гаражного автокооперативу «Вікторія» у загальній кількості 327 одиниць, двоповерхова будівля мийки автомобілів та будівля охорони, про що складено акт обстеження від 31.01.2020 № 20-0050-07. Дані факти свідчать про намагання ОСОБА_1 в незаконний спосіб заволодіти землями комунальної власності, які належать територіальній громаді м. Києва згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності». 
Враховуючи вищевикладені обставини, Київська міська рада не погоджується з діями приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Комарницької Ольги Володимирівни та приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Падалки Романа Юрійовича, вважає їх такими, що прийняті у спосіб що суперечить нормам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а запис про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна таким, що підлягає скасуванню. Щодо неправомірних дій приватного нотаріуса Комарницької Ольги Володимирівни та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.07.2016 № 30657645, від 28.12.2016 № 33255411 та приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Падалки Романа Юрійовича від 16.10.2019 № 49191243, від 20.01.2020 № 50718133, з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що підставою виникнення права власності за ОСОБА_1 стала довідка, серія та номер: 100, виданий 16.06.2016, видавник: гаражний автокооператив «ВІКТОРІЯ». В подальшому підставою виникнення права власності за ОСОБА_2 став договір купівлі-продажу гаражу, серія та номер: 2073, виданий 28.12.2016, видавник: приватний нотаріус КМНО Комарницька О.В. Надалі підставою виникнення права власності за ОСОБА_3 став договір купівлі-продажу гаражу, серія та номер: 6494, виданий 16.10.2019, видавник: приватний нотаріус КМНО Падалко Р.О. 
Надалі підставою виникнення права власності за ТОВ «Курсор-Авто» став акт приймання-передачі нерухомого майна в рахунок внеску до статутного капіталу ТОВ «Курсор- Авто», серія та номер: 7941, 7942, виданий 18.12.2019, видавник: приватний нотаріус КМНО Падалко Р.О., додаток до акту приймання - передачі нерухомого майна в рахунок внеску до статутного капіталу ТОВ «Курсор-Авто», серія та номер: 183, 184, виданий 16.01.2020, видавник: приватний нотаріус КМНО Падалко Р.О. 
Позивач зазначив, що набуття особою у власність майна в обхід закону та надання державі документів, які не відповідають вимогам законодавства з метою ведення держави в оману задля реєстрації права власності на майно, не може свідчити про правомірне набуття особою майна у власність, а відтак є підставою для скасування відповідної державної реєстрації на це майно. Враховуючи вищевикладене, рішення приватного нотаріуса КМНО Комарницької Ольги Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30657645 від 27.07.2016, 33255411 від 28.12.2016 та приватного нотаріуса КМНО Падалки Романа Юрійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49191243 від 16.10.2019, 57184133 від 20.01.2020 є незаконним та таким, що прийняте з порушенням норм законодавства з питань вчинення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і підлягає скасуванню. Оскільки земельна ділянка на АДРЕСА_1 (код земельної ділянки: 91:066:0005) у Подільському районі м. Києва не була відведена у відповідності до вимог законодавства для будівництва об`єктів нерухомого майна, таке майно підлягає знесенню.
Враховуючи викладене, позивач просив суд: 1) визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Комарницької О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.07.2016 № 30657645 на об`єкт нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці, обліковий код: 91:066:0005, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 983517080385 за ОСОБА_1 ; 2) визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Комарницької О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.12.2016 № 33255411 на об`єкт нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці, обліковий код: 91:066:0005, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 983517080385 за ОСОБА_2 ; 3) визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Падалки Р.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.10.2019 № 49191243 на об`єкт нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці, обліковий код: 91:066:0005, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 983517080385 за ОСОБА_3 .
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року закрито провадження у справі за позовом Київської міської ради до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Комарницької Ольги Володимирівни, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Падалки Романа Олеговича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Курсор-авто», третя особа: Гаражний автокооператив «Вікторія», про визнання протиправним та скасування рішень про державну реєстрацію права приватної власності, припинення права власності, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення у придатний для використання стан, в частині позовних вимог до відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Курсор-авто».
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року  позов задоволено частково та ухвалено: 
- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Комарницької О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.07.2016 № 30657645 на об`єкт нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці, обліковий код: 91:066:0005, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 983517080385 за ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Комарницької О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.12.2016 № 33255411 на об`єкт нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці, обліковий код: 91:066:0005, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 983517080385 за ОСОБА_2 ;
- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Падалки Р.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.10.2019 № 49191243 на об`єкт нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці, обліковий код: 91:066:0005, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 983517080385 за ОСОБА_3 . 
В іншій частині позовних вимог відмовлено. Також стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Київської міської ради судовий збір в розмірі по 4 962,0 грн з кожного.
Додатковим рішенням Подільського районного суду міста Києва від 21 липня 2025 року заяву відповідача - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Комарницької Ольги Володимирівни про ухвалення додаткового рішення задоволено та стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Київської міської ради на користь приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Комарницької Ольги Володимирівни витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000, 00 грн.
Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду, 13 травня 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «Курсор-Авто» направило апеляційну скаргу на рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року; 14 серпня 2025 року позивач Київська міська рада і 19 серпня 2025 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Комарницька Ольга Володимирівна направили апеляційні скарги на додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 липня 2025 року.
Апелянти в своїх апеляційних скаргах зазначили, що оскаржувані рішення вважають незаконними, необґрунтованими та такими, що ухвалені з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.
В апеляційній скарзі на основне рішення зазначено, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 , як член ГК «Вікторія», повністю сплатив пай, набув право власності на гараж відповідно до ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію» та належним чином зареєстрував його. Також вказується на неправильне тлумачення судом п.п. 41, 42, 81 Порядку державної реєстрації речових прав, оскільки цей Порядок не вимагає подання документів на землю, введення об`єкта в експлуатацію чи присвоєння адреси для реєстрації права власності на гараж, збудований кооперативом.Апелянт наголошує, що реєстрація проведена законно, гараж збудовано ще у 1990 році на території кооперативу, який згодом вжив заходів щодо оформлення земельної ділянки. Фактичне користування землею без оформлених документів саме по собі не є самовільним зайняттям, а Київська міська рада понад 30 років не заперечувала проти такого користування.
У зв`язку з цим апелянт товариство з обмеженою відповідальністю «Курсор-Авто» просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення від 14 квітня 2025 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 
Апелянт Київська міська рада просив апеляційний суд скасувати оскаржуване додаткове рішення від 21 липня 2025 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Апелянт приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Комарницька Ольга Володимирівна просив апеляційний суд скасувати оскаржуване додаткове рішення від 21 липня 2025 року в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Київської міської ради на користь приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Комарницької Ольги Володимирівни витрат на професійну правничу допомогу коштів у розмірі 7 000, 00 грн, та ухвалити нове рішення яким стягнути 26 210,00 грн.
21 серпня 2025 року до апеляційного суду від позивача Київської міської ради надійшов відзив на апеляційні скарги, в якому останній просив апеляційні скарги залишити без задоволення, рішення від 14 квітня 2025 року - без змін.
13 жовтня 2025 року до апеляційного суду від позивача Київської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу приватного нотаріуса, в якому позивач просив апеляційну скаргу на додаткове рішення від 21 липня 2025 року залишити без задоволення.
28 жовтня 2025 року від приватного нотаріуса до апеляційного суду надано заперечення на відзив Київської міської ради.
Станом на день розгляду справи відзивів від інших учасників на апеляційні скарги до суду не надходило. 
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання, призначене на 05 лютого 2026 року сторони не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялися, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду до початку судового засідання не надавали.
05 лютого 2026 року до апеляційного суду від представника Київської міської ради - Лаптєвої О.В. надіслано клопотання про відкладення розгляду справи. Відповідно до звіту про реєстрацію вхідного документа зазначене клопотання надійшло з підсистеми «Електронний суд» 05 лютого 2026 року об 11:20:05 год. 
У зв`язку з тим, що судове засідання у справі призначено на 05 лютого 2026 року на 10:30 год., клопотання про відкладення розгляду справи було зареєстровано та долучено до матеріалів справи після закінчення судового засідання. З огляду на викладене, вказане клопотання не підлягає розгляду апеляційним судом, оскільки воно надійшло поза межами встановленого процесуального строку.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що заявлене клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з нібито перебуванням представника в іншому судовому засіданні не містить належних і допустимих доказів та не підтверджене документально. Суду не надано жодних підтверджень того, що зазначений представник представляє інтереси учасників у справі № 754/17906/25, а також відсутні докази призначення цієї справи на конкретний час, зазначений у клопотанні. 
За таких обставин наведені у клопотанні доводи є непідтвердженими та не могли б бути оцінені судом як об`єктивні перешкоди для розгляду справи у призначений час.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційних скарг без задоволення та відсутність підстав для скасування рішень суду першої інстанції.

Апелянт у доводах скарги на рішення суду від 14 квітня 2025 року зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам повної сплати ОСОБА_1 пайового внеску як членом гаражного кооперативу «Вікторія» та набуттю нею права власності на гараж із подальшою державною реєстрацією такого права; вказує на неправильне тлумачення судом положень Порядку державної реєстрації та безпідставний висновок про необхідність подання документів щодо прав на земельну ділянку, введення об`єкта в експлуатацію та присвоєння поштової адреси, які, на переконання скаржника, для реєстрації права власності на гараж, збудований у результаті діяльності кооперативу, не вимагалися; наполягає на правомірності та законності здійсненої державної реєстрації, зазначаючи, що гараж збудований у межах території кооперативу за його місцезнаходженням, будівництво здійснювалося ще у 1990 році, кооперативом вживалися заходи щодо оформлення земельної ділянки, а тривале фактичне користування не може саме по собі свідчити про самовільність такого користування.

Як вбачається з матеріалів справи та належно встановлено судом першої інстанції в ході розгляду справи, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 19.07.2022, на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Комарницької О.І. від 27.07.2016, індексний номер:30657645, про державну реєстрацію прав за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на об`єкт нерухомого майна - гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 41,2 кв. м за адресою місцезнаходження гаражного автокооперативу «Вікторія»: АДРЕСА_1. Право власності було зареєстроване на підставі технічного паспорту , серія та номер: б/н, виданий 06.07.2016, видавник: ТОВ «Всеукраїнське бюро технічної інвентаризації», довідок, серія та номер: 100, виданий 16.06.2016, видавник: гаражний автокооператив «ВІКТОРІЯ». В подальшому, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою Ольгою Володимирівною прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.12.2016 № 33255411, а саме зареєстровано право приватної власності на об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_2 , Право власності було зареєстроване на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 2073, виданий 28.12.2016, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Комарницької О.І. 
Надалі, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалкою Романом Олеговичем прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.10.2019 № 49191243, а саме зареєстровано право приватної власності на об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_3 , Право власності було зареєстроване на підставі договору купівлі-продажу гаражу, серія та номер: 6494, виданий 2816.10.2019, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Падалко Р.О. Надалі, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалкою Романом Олеговичем прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20.01.2020 № 50718133, а саме зареєстровано право приватної власності на об`єкт нерухомого майна за Товариством з обмеженою відповідальністю «Курсор- Авто», Право власності було зареєстроване на підставі акту приймання -передачі нерухомого майна в рахунок внеску до статутного капіталу ТОВ «КУРСРО-Авто», серія та номер: 7941,7942, виданий 18.12.10.2019, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Падалко Р.О.
Відповідно до Довідки гаражного автокооперативу «Вікторія» від 16.06.2016 № 100 ОСОБА_1 є членом гаражного автокооперативу «Вікторія» та власником гаражу № НОМЕР_1 , ряд № 11 , за адресою: АДРЕСА_1, який побудований господарчим способом та введений в експлуатацію 1990, сума паю в розмірі 1500,00 грн станом на 2015 рік сплачена у повному обсязі. Довідкою також засвідчено, що за рішенням Київської міської ради від 23.10.2013 № 342/9830 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гаражному автокооперативу «Вікторія» надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою на АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 1,45 га для експлуатації та обслуговування гаражів та автостоянки.
Як вбачається з матеріалів справи, Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації було проведено обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (обліковий код: 91:066:0005) у Подільському районі міста Києва та за результатами складено Акт обстеження земельної ділянки № 20-0050-07. Обстеження проведено на підставі Порядку здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель в м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 25.09.2003 № 16/890.
У ході вказаного обстеження земельної ділянки встановлено, що земельна ділянка площею 1, 4548 га (обліковий код: 91:066:0005) на АДРЕСА_1 згідно з даними міського земельного кадастру обліковується за гаражним автокооперативом « Вікторія »; за поданням Департаменту земельних ресурсів Київська міська рада не приймала рішень щодо передачі (надання) зазначеної земельної ділянки в користування (власність); інформація щодо державної реєстрації вказаної земельної ділянки у державному земельному кадастрі та державної реєстрації речових прав на неї у міському земельному кадастрі відсутня; зазначена земельна ділянка огороджена парканом та охороняється, в її межах розташовано індивідуальні збірно-розбірні та цегляні гаражі у загальній кількості 327 одиниць, двоповерхова будівля мийки автомобілів та будівля охорони.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги зазначив, що спірна земельна ділянка перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Києва та у встановленому законом порядку у користування чи власність гаражному автокооперативу не передавалася, оскільки розпорядження та рішення органу місцевого самоврядування стосувалися лише погодження місця розташування об`єкта та надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою і не є рішеннями про передачу земельної ділянки, договори оренди не укладалися, державна реєстрація прав на земельну ділянку відсутня, що свідчить про відсутність у відповідачів правових підстав користування нею; виходячи з принципу єдності земельної ділянки та розташованої на ній будівлі, суд дійшов висновку, що реєстрація права власності на гараж за відсутності оформленого права на земельну ділянку порушує права власника землі, при цьому довідка кооперативу не є належним доказом введення об`єкта в експлуатацію, а державним реєстратором не перевірено наявність прав на земельну ділянку, у зв`язку з чим рішення про державну реєстрацію прав підлягають скасуванню, а земельна ділянка - звільненню від самовільного зайняття.
Переважна більшість доводів апеляційної скарги на рішення по суті спору фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду. 
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:
«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»
З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що твердження апелянта про те, що гараж був побудований у 1990 році і на той момент законодавство взагалі не регулювало питання виділення земельної ділянки під гаражно-будівельні кооперативи, колегія суддів апеляційного суду прийняти не може та зазначає наступне: 
За приписами ст. 16 Земельного кодексу УРСС, який був прийнятий 8 липня 1970 року і діяв до 15 березня 1991 року, надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею. Надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу. Порядок порушення і розгляду клопотань про надання земельних ділянок встановлюється Радою Міністрів Української РСР.
Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу УРСС, приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї
ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.
Вказаними нормами спростовуються доводи апелянта про те, що законодавство не регулювало питання виділення земельної ділянки під гаражно-будівельні кооперативи.
Як вже було встановлено судом першої інстанції кооперативу не здійснювалося виділення земельної ділянки, а земельна ділянка, на якій розташований гараж, який ідентифікується згідно технічної документації як гараж № НОМЕР_1 , ряд № 11 , за адресою: 04108, АДРЕСА_1, перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Києва.
Відповідно до Довідки гаражного автокооперативу «Вікторія» від 16.06.2016 № 100 за рішенням Київської міської ради від 23.10.2013 № 342/9830 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гаражному автокооперативу «Вікторія» надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою на АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 1,45 га для експлуатації та обслуговування гаражів та автостоянки.
Разом з тим, рішення про передачу якоїсь конкретної земельної ділянки у користування чи у власність гаражному кооперативу «Вікторія» відсутнє, а зазначені вище документи не є відповідним рішенням. 
Договори оренди земельної ділянки з гаражним кооперативом «Вікторія» не укладалися.
Як вбачається з матеріалів справи, Київська міська рада також не приймала рішень про передачу у користування чи у власність земельної ділянки.
Доводи апелянта щодо відсутності обов`язку подання документа, який підтверджує право власності або користування земельною ділянкою, для проведення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства.
Будь-яке будівництво об`єкта нерухомості може здійснюватися виключно на земельній ділянці, відведеній у встановленому законом порядку для відповідної мети. Відсутність належно оформлених прав на земельну ділянку, а також здійснення будівництва без передбачених законодавством дозвільних документів чи з істотними порушеннями будівельних норм і правил свідчить про наявність ознак самочинного будівництва.
За таких обставин факт державної реєстрації права власності не може легітимізувати об`єкт, зведений без належного правового титулу на землю або з порушенням установленого порядку забудови, а тому посилання апелянта на відсутність необхідності подання відповідного документа є необґрунтованими.
З огляду на викладене, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Щодо оскарження додаткового рішення апеляційний суд зазначає наступне:
Суд першої інстанції, частково задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення зазначив, що представник відповідача у встановлений ч. 8 ст. 141 ЦПК України строк звернулася із заявою про їх розподіл, попередньо заявивши орієнтовний розрахунок витрат та надавши належні і допустимі докази укладення договору про надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг і фактичної оплати гонорару на загальну суму 26 225,00 грн; виходячи з положень ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України, правових висновків Великої Палати Верховного Суду щодо критеріїв реальності, необхідності та розумності адвокатських витрат, з урахуванням характеру та складності справи, обсягу виконаних робіт, відсутності проведення судових засідань за участю представника відповідача, а також заявленого позивачем клопотання про зменшення витрат, суд дійшов висновку про захищеність заявленої суми та визначив розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з позивача, у сумі 7 000,00 грн.

Відповідно до висновків Верховного Суду викладених в постанові від 21 жовтня 2022 року у справі № 910/13595/20, складання заяв та клопотань стосовно судових витрат є наданням правової допомоги у розумінні процесуального законодавства.
Частиною 1 та ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України:
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотав сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому, частиною восьмою цієї ж статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Питання стягнення судових витрат неодноразово було предметом дослідження Верховного Суду, у зв`язку з чим судом була напрацьована численна судова практика.
Зокрема Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2022 року у справі №128/1326/18 зробив наступні висновки:
Верховний Суд в постанові від 01 лютого 2022 року у справі № 128/1326/18 наступні висновки: «У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто у ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-п /провадження № 14-382цс191, в якому було звернуто увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постановах від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та від 26 травня 2020 року справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).
В постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20 касаційний суд зробив наступні висновки: «Верховний Суд неодноразово викладав позицію про те, що можуть бути відшкодовані судові витрати на професійну правничу допомогу після розгляду справи судом та подання відповідних доказів у строки, встановленні процесуальним законодавством.
Відповідно до частин першої та другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. У разі часткового задоволення позову такі витрати розподіляються між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів, зокрема договорів, рахунків, актів тощо. Такі докази можуть бути подані до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення за умови заявлення стороною відповідного клопотання до закінчення дебатів. У разі неподання таких доказів у встановлений строк заява про їх відшкодування залишається без розгляду.
Відповідно до частин першої та другої статті 270 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право ухвалити додаткове рішення, зокрема у випадку, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Заява про ухвалення додаткового рішення може бути подана до закінчення строку на виконання рішення суду.
Матеріалами справи встановлено, що інтереси приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Комарницької О.В. у суді представляв адвокат Рибченко Н.М., повноваження якого підтверджені належним чином оформленим ордером №1546070 від 09.02.2024. На підтвердження надання професійної правничої допомоги та визначення її вартості у строк, встановлений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, подано договір про надання правничої допомоги №27 від 07.02.2024, додаток №1/10 від 11.03.2024 та додаток №3 до зазначеного договору із погодженим переліком і вартістю послуг, акт виконаних робіт (наданих послуг), а також рахунки-фактури №1-10 від 09.05.2024 та №2-10 від 09.04.2024, що підтверджують оплату правничої допомоги у розмірі 6 000,00 грн та 20 210,00 грн відповідно, з яких убачається, що загальний розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 26 210,00 грн. З урахуванням поданої стороною заяви про зменшення судових витрат та оцінки співмірності й обґрунтованості їх розміру, суд дійшов висновку про зменшення суми витрат, що підлягають стягненню, до 7 000,00 грн, з чим погоджується суд апеляційної інстанції, вважаючи такі висновки обґрунтованими, такими, що відповідають вимогам процесуального закону та встановленим у справі обставинам.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19 зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат на правничу допомогу покладається на сторону, яка заявляє клопотання про їх зменшення. За відсутності такого клопотання та належних доказів неспівмірності підстави для зменшення судом розміру заявлених витрат відсутні.
Також Верховний Суд неодноразово наголошував, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом і клієнтом у частині визначення розміру гонорару можливе виключно за наявності обґрунтованих і доведених підстав, оскільки протилежне суперечило б принципу свободи договору, закріпленому статтею 627 Цивільного кодексу України, та принципу обов`язковості виконання договору (pacta sunt servanda).
Крім того, з правових висновків Верховного Суду вбачається, що для цілей розподілу судових витрат учасник справи зобов`язаний надати докази щодо обсягу наданих правничих послуг та їх вартості, яка сплачена або підлягає сплаті, при цьому доведення ринкової вартості таких послуг або детальне обґрунтування витраченого адвокатом часу законом не вимагається.
Оцінюючи подані у справі докази в їх сукупності, колегія суддів доходить висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу підтверджений належними та допустимими доказами, відповідає умовам укладеного договору, є співмірним зі складністю справи, тривалістю її розгляду, обсягом наданих адвокатом послуг та значенням справи для позивача.
Доводи апеляційних скарг не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного додаткового рішення, оскільки вони ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм процесуального права та не узгоджуються з усталеною практикою Верховного Суду і Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Курсор-Авто» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року залишити без задоволення.
Апеляційні скарги Київської міської ради та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Комарницької Ольги Володимирівни на додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 липня 2025 року залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року та додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

К.П. Приходько