Справа № 420/43088/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 квітня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді – Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, 

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за №350075 від 02.12.2025 про визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Молдова ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та громадянці Республіки Молдова ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №510322100000069 від 02.12.2025 про визнання недійсною посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 стосовно громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №510322100000070 від 02 грудня 2025 року, яким визнано недійсною посвідку на постійне проживання громадянки Республіки Молдова ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області видати громадянину Республіки Молдова ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , нову посвідку на постійне проживання в Україні;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області видати громадянці Республіки Молдова ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , нову посвідку на постійне проживання в Україні.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішення ГУ ДМС про визнання недійсними дозволів на імміграцію та посвідок на постійне проживання його та неповнолітньої доньки є протиправними, оскільки документи були видані ще у 2013 році після належної перевірки всіх підстав. Позивач зазначає, що про скасування статусу доньки, ОСОБА_4 , йому стало відомо лише після отримання матеріалів справи від суду, що свідчить про порушення відповідачем процедури інформування та права особи бути почутою. Позивач зазначає, що міграційна служба не довела факту подання свідомо неправдивих відомостей, а формальне посилання на відсутність архівних записів про народження його батька не може бути самостійною підставою для анулювання документів через багато років. Сторона позивача вказує на порушення принципів належного урядування та правової визначеності, оскільки ризик помилки державного органу не може покладатися на громадянина. Також позивач наголошує на непропорційності втручання у приватне та сімейне життя, адже позивач понад 12 років проживає в Україні, має власну нерухомість, роботу та двох дітей, які інтегровані в українське суспільство. 
Ухвалою судді від 19.01.2026 відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін згідно з ст. 262 КАС України.
Ухвалою суду від 16.02.2026 прийнято до провадження уточнений адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії.
05.02.2026 (та 05.03.2026) до суду від ГУ ДМС України в Одеській області надійшов відзив (та уточнений відзив) на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що дозвіл на імміграцію ОСОБА_2 та його доньці було надано на підставі недостовірних документів, що підтверджується відсутністю актового запису про народження батька позивача в архівах ДРАЦС. ГУ ДМС стверджує, що виявлення факту подання свідомо неправдивих відомостей є безумовною підставою для визнання дозволів та посвідок недійсними згідно зі статтею 12-1 Закону України «Про імміграцію». Відповідач також заперечує порушення процедури, зазначаючи, що запрошення іноземця для надання пояснень є правом, а не обов`язком; і при цьому прийняті рішення не порушують права дітей на спілкування з батьками. Крім того, відповідач вказує на наявність у позивача стійких соціальних зв`язків із Республікою Молдова, про що свідчать неодноразові факти перетину ним державного кордону. На думку міграційної служби, обов`язок виправити виявлену правову помилку переважає над приватними інтересами позивача, а відсутність доказів втрати зв`язків із країною походження робить повернення сім`ї до Молдови цілком можливим. Таким чином, ГУ ДМС вважає свої дії пропорційними, обґрунтованими та спрямованими на дотримання вимог міграційного законодавства, просячи суд повністю відмовити у задоволенні позову.
10.02.2026 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій наголошує на протиправності дій ГУ ДМС, оскільки при наданні дозволу на імміграцію у 2013 році та обміні посвідки у 2024 році державні органи не виявили жодних порушень, підтвердивши законність усіх документів. Сторона позивача заперечує твердження про подання неправдивих відомостей, зазначаючи, що свідоцтво про народження батька не визнане недійсним, а факт батьківства не спростовано. Позивач наголошує на не дотриманні відповідачем принципу пропорційності, адже втручання в інтереси сім`ї є надмірним і несправедливим за відсутності вини ОСОБА_5 . Також позивач спростовує аргументи відповідача щодо наявності соціальних зв`язків із Молдовою, пояснюючи перетини кордону логістикою під час воєнного стану та вказуючи, що його донька з дворічного віку живе в Україні, не знає румунської мови та повністю інтегрована в місцеве середовище.
Розгляд справи здійснюється без проведення судового засідання та по суті розпочатий через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.
Судом встановлено, Позивач, ОСОБА_6 , є громадянином Республіки Молдова, ІНФОРМАЦІЯ_1 , який понад 12 років постійно проживає на території України разом зі своєю родиною.
26 вересня 2013 року ОСОБА_7 звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну поза квотою на підставі п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», претендуючи на статус особи, яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
В якості доказу свого права на імміграцію позивач надав копію свідоцтва про народження свого батька, ОСОБА_8 , серії НОМЕР_2 , виданого 07.06.1974 повторно ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно з яким батько народився в м. Одеса 01.01.1959 року.
На підставі поданих документів міграційна служба провела передбачені законом перевірки, за результатами яких 4 грудня 2013 року ОСОБА_9 та його неповнолітній доньці ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) було надано спільний дозвіл на імміграцію в Україну № 350075.
6 грудня 2013 року на підставі вказаного дозволу позивач та його донька були документовані посвідками на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 , що підтвердило їхній легальний статус постійних мешканців.
10 квітня 2024 року, у зв`язку із закінченням терміну дії попереднього документа, ОСОБА_7 успішно пройшов процедуру обміну та отримав нову посвідку на постійне проживання № НОМЕР_1 зі строком дії до 09.04.2034.
30 вересня 2024 року донька позивача, ОСОБА_10 , у зв`язку з досягненням відповідного віку, також отримала окрему посвідку на постійне проживання, яку 16.10.2024 було видано її батькові як законному представнику.
9 червня 2025 року ОСОБА_7 звернувся до ГУ ДМС із заявою про надання дозволу на імміграцію своїй другій неповнолітній доньці, ОСОБА_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), як дитині іммігранта, що стало підставою для проведення ГУ ДМС додаткової перевірки матеріалів його власної імміграційної справи.
12 листопада 2025 року міграційна служба направила запит до відділу ДРАЦС у м. Одесі для перевірки факту народження батька позивача та справжності наданого у 2013 році свідоцтва про народження.
26 листопада 2025 року відділ ДРАЦС надав відповідь № НОМЕР_4 , згідно з якою в архівах та Державному реєстрі актів цивільного стану запис про народження ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) не виявлений, а свідоцтво серії НОМЕР_2 вказаним органом ніколи не видавалося.
2 грудня 2025 року ГУ ДМС в Одеській області, спираючись на отриману інформацію, прийняло рішення № 350075 про визнання недійсним дозволу на імміграцію ОСОБА_1 та його доньки ОСОБА_12 , мотивуючи це поданням документів, що не підтверджують наявність підстав для імміграції.
Підставами прийняття вказаного рішення (визнання недійсною посвідки) зазначено підпункт 1 пункту 64-1 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321, а саме визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 -1 Закону України “Про імміграцію”, тобто в ньому міститься лише посилання на норми закону, а фактичних підстав його обґрунтування, тобто опису фактичних обставин його прийняття перерахованих у п.1 ч.1 ст. 12-1 Закону України «Про імміграцію» не містить.
Того ж дня, 2 грудня 2025 року, відповідач прийняв рішення № 510322100000069 та № 510322100000070, якими визнав недійсними посвідки на постійне проживання ОСОБА_13 та ОСОБА_14 відповідно.
Одночасно з анулюванням статусів, 2 грудня 2025 року ГУ ДМС винесло рішення № 5101130100020080 про примусове повернення ОСОБА_1 до Республіки Молдова, зобов`язавши його покинути територію України.
22 грудня 2025 року на адресу адвоката було надіслано лише Висновок від 02.12.2025 про визнання недійсним рішення про надання дозволу на імміграцію громадянам Республіки Молдова ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Будь-яких інших документів для ознайомлення надано не було.
Із наданого відповідачем для ознайомлення Висновку від 02.12.2025 вбачається, що правовою підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу визначено пункт 1 частини 1 статті 12 Закону № 2491-ІІІ, відповідно до якого дозвіл на імміграцію скасовується, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню у зв`язку з наступним.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Положенням частини 1 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначають, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про імміграцію», імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.
Згідно з статті 11 Закону України «Про імміграцію», особі, яка постійно проживає за межами України і отримала дозвіл на імміграцію, дипломатичне представництво чи консульська установа України за її зверненням оформляють довгострокову візу. Зазначена особа в`їжджає на територію України в порядку, встановленому законодавством України.
Після прибуття іммігранта в Україну він повинен звернутися протягом п`яти робочих днів до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, із заявою про видачу йому посвідки на постійне проживання. До заяви мають додаватися копія паспортного документа заявника із проставленою в ньому довгостроковою візою та копія рішення про надання дозволу на імміграцію.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, протягом тижня з дня прийняття заяви видає іммігранту посвідку на постійне проживання.
Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.
Відповідно до приписів статті 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:
1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;
2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;
3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;
4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;
5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;
6) в інших випадках, передбачених законами України.
Також, як передбачено ст.12-1 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію визнається недійсним органом, що його надав, якщо:
1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстави для отримання дозволу на імміграцію, передбаченої статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, що підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності;
2) з`ясується, що його надано на підставі документів, що не підтверджують законність перебування/тимчасового проживання на території України на дату подання документів на отримання дозволу на імміграцію або наявність підстави для отримання дозволу на імміграцію, передбаченої статтею 4 цього Закону, або документів, що підтверджують підстави, які припинилися.
У разі визнання недійсним дозволу на імміграцію визнається недійсною посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну.
Відповідно до ст.13, 14 Закону України "Про імміграцію" особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію чи його скасування.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.
Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено у Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (надалі - Порядок № 1983).
Так, пунктом 21 Порядку № 1983 визначено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Згідно з пунктом 22 Порядку № 1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
Згідно пункт 23 Положення № 1983 про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.
Отже, з системного аналізу вище окреслених законодавчих приписів, зокрема, Закону України «Про імміграцію», та положень Порядку № 1983, вбачається, що, дозвіл на імміграцію іноземця може бути скасований за наявності однієї з підстав, наведених у статті 12 Закону України «Про імміграцію».
Згідно з пунктом 1 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (далі - Порядок № 321), посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.
Пунктом 64 Порядку № 321 визначено, що посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі:
1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію»;
2) отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів;
3) в інших випадках, передбачених законом.
Рішення про скасування посвідки приймається керівником територіального органу / територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування (пункт 65 Порядку № 321).
Копія рішення про скасування посвідки видається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який прийняв таке рішення, іноземцеві або особі без громадянства під розписку або надсилається їм рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття (пункт 66 Порядку № 321).
Вирішуючи спір, суд враховує, що оскаржуване рішення ГУ ДМС засноване виключно на загальному посиланні на п. 1 ч. 1 ст. 12-1 Закону України «Про імміграцію» без належної конкретизації фактичних обставин. Відповідач не вказав у самому тексті рішення, які саме відомості є «свідомо неправдивими» або які документи визнані підробленими чи такими, що втратили чинність. Суд наголошує, що просте цитування норми закону без викладу конкретних причин скасування дозволу не може вважатися належним обґрунтуванням індивідуального акта. Така позиція узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, згідно з якою рішення про скасування дозволу на імміграцію за відсутності доведеної підстави, що чітко регламентує причини його прийняття, є протиправним.
Стосовно доказування наявності підстав для скасування статусу, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів виникнення нових обставин, які б вимагали анулювання дозволу після 12 років законного проживання позивача в Україні. Хоча ГУ ДМС посилається на архівну довідку про відсутність актового запису про народження батька позивача, суд зазначає, що сам по собі факт відсутності запису в сучасному реєстрі не є безумовним доказом подання позивачем свідомо неправдивих відомостей у 2013 році. Оскільки при первинній видачі дозволу компетентний орган провів перевірку та визнав документи достатніми, обов`язок доведення недобросовісності позивача тепер повністю покладається на суб`єкта владних повноважень, що у даній справі зроблено не було.
Розглядаючи аспект втручання у приватне та сімейне життя, суд констатує порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, судом встановлено, що позивач має стійкі сімейні та соціальні зв`язки в Україні, власну нерухомість та неповнолітніх дітей, які інтегровані в українське суспільство. Будь-яке втручання держави у це право має бути не лише законним, а й необхідним у демократичному суспільстві. Проте у спірному рішенні відсутні мотиви, які б свідчили, що скасування дозволу є нагальною соціальною потребою або обумовлене інтересами національної безпеки, громадського порядку чи захисту прав інших осіб.
Суд наголошує, що втручання держави має бути співмірним із поставленою метою. Оскільки першою умовою виправданості втручання за статтею 8 Конвенції є його відповідність закону та легітимній меті, суд вважає, що у даному випадку баланс між публічними інтересами міграційного контролю та приватним правом позивача на сімейну цілісність було грубо порушено. 
Враховуючи, що відповідач не запросив позивача для надання пояснень та не врахував інтереси його неповнолітніх дітей, оскаржувані рішення є неспівмірними та підлягають скасуванню як такі, що прийняті з порушенням принципу належного урядування та вимог щодо обґрунтованості адміністративного акта.
Схожа правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 25.09.2019 у справі №813/119/16, від 26.05.2020 у справі № 815/6555/16, від 16.01.2019 у справі №808/9121/15, від 07.05.2020 у справі № 420/6652/18, від 25.11.2020 у справі №810/916/16.
При цьому, суд зазначає, що відповідачем не доведено та до матеріалів справи не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування позивача на території України з`явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію, передбачені ст.12-1 Закону України "Про імміграцію".
Суд зазначає, що порушене право позивача на законне проживання в Україні охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У той же час, зі змісту спірного рішення не вбачаються будь - які мотиви, пов`язані з необхідністю його прийняття в інтересах національної та громадської безпеки, економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Європейський суд з прав людини в пункті 43 рішення у справі "Курочкін проти України" (Kurochkin v. Ukraine) від 20 травня 2010 року (заява № 42276/08) зазначив, що втручання у право на повагу до сімейного життя становить порушення статті 8, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не має однієї або кількох законних цілей, зазначених у пункті 2 статті 8, а також не є "необхідним у демократичному суспільстві" для досягнення такої цілі чи цілей (див. рішення від 7 серпня 1996 р. у справі "Йогансен проти Норвегії" (Johansen v. Norway), Reports 1996-III, с. 1001- 1002, п. 52). Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (див., наприклад, згадане вище рішення у справі "Кутцнер проти Німеччини", п. 60, та рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).
Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини, у всіх діях державних органів першочергова увага має приділятися найкращому забезпеченню інтересів дитини, проте ГУ ДМС при анулюванні дозволу ОСОБА_3 (яка проживає в Україні з дворічного віку та повністю інтегрована в мовне та освітнє середовище) взагалі не досліджувало наслідки такого рішення для її розвитку. 
Суд констатує, що позбавлення дитини легального статусу на підставі ймовірних помилок дорослих, допущених 12 років тому, є проявом надмірного формалізму та грубим порушенням принципу пропорційності, оскільки статус дитини-іммігранта є хоч і похідним, але самостійно захищеним правом на повагу до житла та соціальних зв`язків. 
Більше того, розірвання сімейних зв`язків через примусове видворення батька за відсутності доведеної загрози національній безпеці суперечить практиці ЄСПЛ (справа «МакМайкл проти Сполученого Королівства»), яка визначає можливість спільного проживання батьків і дітей головним елементом сімейного життя. Оскільки відповідач не довів, що інтереси міграційного контролю в даному випадку переважають над правом дітей на благополуччя та стабільність у країні, яку вони вважають своєю домівкою, суд вважає скасування документів дитини та її батька протиправним втручанням, що підлягає судовому захисту.
Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб`єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Суд також враховує встановлений ст.3 Конституції України, ст. 6 КАС України принцип верховенства права, який в адміністративному судочинстві зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.
Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Суд акцентує увагу на приписах ч. 2 ст. 77 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення.
Судові витрати розподілити відповідно до ст. 139 КАС України.
Керуючись ст.ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, Україна, Одеська область, Одеса, вул. Преображенська, 44; ЄДРПОУ 37811384) про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за №350075 від 02.12.2025 про визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Молдова ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та громадянці Республіки Молдова ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 510322100000069 від 02.12.2025 про визнання недійсною посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 стосовно громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 510322100000070 від 02 грудня 2025 року, яким визнано недійсною посвідку на постійне проживання громадянки Республіки Молдова ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області видати громадянину Республіки Молдова ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , нову посвідку на постійне проживання в Україні.
Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області видати громадянці Республіки Молдова ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , нову посвідку на постійне проживання в Україні.
Стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1937,92 грн (одну тисячу дев`ятсот тридцять сім грн 92 коп.).
Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України.
Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк