ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року	Львів	Справа № 140/5404/25 пров. № А/857/40286/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,
суддя Запотічний І.І., 
суддя Шинкар Т.І.
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Управління культури з питань релігій та національностей Волинської обласної державної адміністрації на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2025 року у справі № 140/5404/25 за адміністративним позовом керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерство культури України до Управління культури з питань релігій та національностей Волинської обласної державної адміністрації про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії (головуючий суддя Каленюк Ж.В., письмове провадження м. Луцьк), -
В С Т А Н О В И В:
Керівник Луцької окружної прокуратури (далі прокурор) в інтересах держави в особі Міністерство культури України (далі Міністерство культури України) звернувся з позовом до Управління культури з питань релігій та національностей Волинської обласної державної адміністрації (далі Управління) про визнання протиправною бездіяльності щодо невиконання вимог чинного законодавства України із забезпечення складання облікової документації на щойно виявлений об`єкт культурної спадщини «Житловий будинок, поч. ХХ ст., вул. Б. Хмельницького, 15» та неподання до МКСК України пропозицій про занесення вказаного об`єкту культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України; зобов`язання вчинити дії, спрямовані на забезпечення складання облікової документації на щойно виявлений об`єкт культурної спадщини «Житловий будинок, поч. ХХ ст., вул. Б. Хмельницького, 15», та подання пропозицій до МКСК України про занесення вказаного об`єкту культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що наказом Управління культури Волинської обласної державної адміністрації від 11 травня 2017 року №61, прийнятим на підставі протоколу від 28 квітня 2017 року №1 засідання Консультативної ради з питань охорони культурної спадщини управління культури Волинської облдержадміністрації, житловий будинок початку ХХ століття по вулиці Б. Хмельницького, 15 занесений до переліку нововиявлених (щойно виявлених) пам`яток архітектури місцевого значення, розташованих на території міста Луцька. Розпорядженням Волинської обласної військової адміністрації від 15 серпня 2022 року №362 був затверджений перелік об`єктів культурної спадщини Волинської області, до якого повторно включено зазначений будинок. 
Покликаючись на норми Закону України від 08 червня 2000 року №1805-ІІІ «Про охорону культурної спадщини» (далі - Закон №1805-III), Порядку обліку об`єктів культурної спадщини, затвердженого наказом Міністерства культури України від 11 березня 2013 року №158 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 01 квітня 2013 року за №528/23060, далі - Порядок №158, зі змінами), прокурор зазначив, що Управління як уповноважений орган зобов`язаний забезпечити складання облікової документації на вказаний щойно виявлений об`єкт культурної спадщини та подати пропозиції до МКСК України про його занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. Однак відповідач упродовж тривалого часу (з 2017 року) не цих дій не вчинив, що призводить до порушення правового режиму його використання.
Прокурор вважає, що має місце бездіяльність відповідача, на якого вказаними вище нормативно-правовими актами покладено обов`язок щодо охорони об`єктів культурної спадщини, їх належний догляд та збереження. З огляду на те, що уповноважений на захист інтересів держави у спірних правовідносинах орган - МКСК України - не відреагував на бездіяльність відповідача, то прокурор вказав, що у цьому разі він реалізує надані законом повноваження щодо захисту державних інтересів та звернувся до суду із цим адміністративним позовом, який з наведених вище підстав просив позов задовольнити.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2025 року адміністративний позов задоволено повністю. 
Визнано протиправною бездіяльність Управління культури, з питань релігій та національностей Волинської обласної державної адміністрації щодо невиконання вимог чинного законодавства України із забезпечення складання облікової документації на щойно виявлений об`єкт культурної спадщини «Житловий будинок, кін. ХІХ - поч. ХХ ст., вул. Б. Хмельницького, 20» та неподання до Міністерства культури та стратегічних комунікацій України пропозицій про занесення вказаного об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
Зобов`язано Управління культури, з питань релігій та національностей Волинської обласної державної адміністрації вчинити дії, спрямовані на забезпечення складання облікової документації на щойно виявлений об`єкт культурної спадщини «Житловий будинок, кін. ХІХ - поч. ХХ ст., вул. Б. Хмельницького, 20» та подання пропозицій до Міністерства культури та стратегічних комунікацій України про занесення вказаного об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції Управління культури з питань релігій та національностей Волинської обласної державної адміністрації подало апеляційну скаргу. З посиланням на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права просить таке скасувати, та прийняти нове, яким у задоволені позову відмовити повністю. 
05.11.2025 Міністерство культури України подало відзив на апеляційну скаргу. З підстав, наведених у відзиві просить замінити назву особи, в інтересах якої подано позов з Міністерства культури та стратегічних комунікацій України на Міністерство культури України. Апеляційну скаргу управління культури, з питань релігій та національностей Волинської обласної державної адміністрації на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02.09.2025 залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін. 
З врахуванням ст. 52 КАС України суд вважає за доцільне замінити Міністерство культури та стратегічних комунікацій України на Міністерство культури України. 
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України(КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.
Наказом Управління культури Волинської обласної державної адміністрації від 11 травня 2017 року №61 доповнено Перелік виявлених (щойно виявлених) об`єктів культурної спадщини Волинської області та до цього переліку внесено пам`ятки архітектури місцевого значення, розташовані на території міста Луцька, серед них - житловий будинок початку ХХ століття по вулиці Б. Хмельницького, 15 (а.с.21-22).
Розпорядженням Волинської обласної військової адміністрації від 15 серпня 2022 року №362 (а.с.132) був затверджений Перелік об`єктів культурної спадщини Волинської області, згідно з додатком до якого повторно включено зазначений об`єкт (відповідає критерію автентичності, характеризується ознаками певного стилю, традицій, будівельних технологій).
Листами Міністерства культури України від 27 травня 2024 року №05/15/4258-24 (а.с.39), від 23 липня 2024 року №05/15/5529-24 (а.с.98), від 23 жовтня 2024 року №05/13/9398-24 (а.с.101), листами МКСК від 06 грудня 2024 року №06/13/10793-24 (а.с.104), від 22 січня 2025 року №06/13/1239-25 (а.с.107), від 01 квітня 2025 року №05/13/3194-25 підтверджено, що подання від Департаменту культури, молоді та спорту Волинської обласної державної адміністрації/Управління культури з питань релігій та національностей Волинської обласної державної адміністрації щодо занесення об`єкта культурної спадщини в місті Луцьку «Житловий будинок, поч. ХХ ст., вул. Б. Хмельницького, 15» до Державного реєстру нерухомих пам`яток України не надходило.
Листом від 09 травня 2025 року №803/02.1-24/2-25 Управління, у відповідь на запит Луцької окружної прокуратури від 06 травня 2025 року №53-3461ВИХ-25 повідомило, що облікова документація на вказаний об`єкт виготовлена у 2013 році Державним підприємством «Інститут «Укрзахідпроектреставрація» на замовлення Управління культури Луцької міської ради. Документація передана Департаменту культури, молоді та спорту Волинської обласної державної адміністрації Відділом охорони культурної спадщини Луцької міської ради у 2023 році. Також інформовано, що орган виконавчої влади (виконавчий комітет Луцької міської ради, Управління культури Луцької міської ради, відділ охорони культурної спадщини Луцької міської ради) не зверталися до Управління з пропозицією про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України; Управління не скеровувало подання до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини про занесення зазначених об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до частини четвертої статті 54 Конституції України культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.
Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Право на звернення прокурора або його заступника до суду в інтересах держави передбачене статтями 2, 23 Закону України від 14.10.2014 №1697-VІІ «Про прокуратуру» (Закон №1697-VІІ) та статтею 53 КАС України.
Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 23 Закону №1697-VII прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Як визначено частинами четвертою, п`ятою статті 53 КАС України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
Звернення прокурора із цим позовом обумовлене тим, що внаслідок бездіяльності уповноваженого органу - Управління щодо виконання вимог чинного законодавства України щойно виявлений об`єкт культурної спадщини «Житловий будинок, поч. ХХ ст., вул. Б. Хмельницького, 15» не занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, у зв`язку такий об`єкт не набув статусу «пам`ятки», що створює загроза використання його третіми особами не за призначенням в порушення вимог пам`яткоохоронного законодавства, а Міністерство не вжило дієвих та ефективних заходів до зобов`язання Департаменту культури, молоді та спорту Волинської обласної державної адміністрації/ Управління виготовити облікову документацію на згаданий об`єкт культурної спадщини та направлення пропозицій про занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру.
Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини регулює Закон №1805-III.
Відповідно до статті 1 Закону №1805-III охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини.
Отже, регулювання відносин у сфері охорони культурної спадщини спрямоване на її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь.
Згідно зі статтею 3 Закону №1805-III державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України та спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини. До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (органи охорони культурної спадщини) належать: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим; обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.
Стаття 4 Закону України від 18.03.2004 №1626-IV «Про охорону археологічної спадщини» визначає такі ж органи управління у сфері охорони археологічної спадщини.
Згідно з частиною другою статті 5 Закону №1805-III до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, належить, зокрема: реалізація державної політики з питань охорони культурної спадщини; ведення Державного реєстру нерухомих пам`яток України, здійснення координації та контролю за паспортизацією нерухомих об`єктів культурної спадщини; координація робіт з виявлення, дослідження та документування об`єктів культурної спадщини; подання Кабінету Міністрів України пропозицій про занесення об`єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та про внесення змін до нього щодо пам`яток національного значення; занесення об`єктів культурної спадщини місцевого значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та внесення змін до нього щодо пам`яток місцевого значення.
Пунктом 1 Положення про Міністерство культури України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2019 №885, визначено, що Міністерство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України; Міністерство є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини.
При цьому, на Міністерство культури України, відповідно до вимог пункту 4.9 розділу IV Порядку №158 покладено обов`язок координувати стан складання уповноваженими органами облікової документації та, у разі необхідності, приймати рішення про зобов`язання уповноваженого органу забезпечити складання облікової документації.
Отже, МК України є органом, який спеціально уповноважений державою на виконання функцій у спірних правовідносинах, зокрема, в частині здійснення контролю за виконанням нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини.
Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.
Колегія суддів вважає, що прокурор обґрунтував, в чому полягає порушення інтересів держави та необхідність їх захисту. Зокрема, звернення до суду з позовом у цьому випадку здійснено з метою захисту інтересів держави в сфері охорони культурної спадщини. При цьому, МК України після повідомлення прокуратурою про виявлені порушення у сфері охорони культурної спадщини не зверталося із позовом до суду із цього питання.
Разом з тим, у статті 1 Закону №1805-III наводяться визначення термінів: об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність; пам`ятка культурної спадщини (пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України; щойно виявлений об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Переліку об`єктів культурної спадщини відповідно до цього Закону; облікова документація - документація, що формується в порядку обліку об`єктів культурної спадщини та містить дані щодо цінності об`єкта культурної спадщини, характерних властивостей, що становлять його історико-культурну цінність (предмет охорони об`єкта культурної спадщини), етапів розвитку, просторових, функціональних характеристик, стану збереження, а також дані проведених досліджень; уповноважений орган - орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні (військові) адміністрації.
Частиною першою статті 6 Закону №1805-III визначені повноваження органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, серед них: подання пропозицій центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та про внесення змін до нього; затвердження науково-проектної документації з визначення меж і режимів використання пам`ятки місцевого значення та її зон охорони, технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж режимоутворюючих об`єктів культурної спадщини (у разі встановлення такою документацією меж території пам`ятки місцевого значення та її зон охорони); затвердження науково-проектної (науково-дослідної) документації з визначення режиму використання пам`яток місцевого значення; забезпечення захисту об`єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження; забезпечення виготовлення, складання і передачі центральному органові виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини наукової документації з описами та фіксацією об`єктів культурної спадщини, а в разі отримання дозволу на їх переміщення (перенесення) - демонтаж із них елементів, які становлять культурну цінність, з метою збереження.
Частиною другою статті 6 Закону №1805-III встановлені повноваження районних державних адміністрацій, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради відповідно у сфері охорони культурної спадщини, зокрема: забезпечення виконання цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини на відповідній території; подання пропозицій органу охорони культурної спадщини вищого рівня про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, внесення змін до нього та про занесення відповідної території до Списку історичних населених місць України; забезпечення юридичним і фізичним особам доступу до інформації, що міститься у витягах з Державного реєстру нерухомих пам`яток України, а також надання інформації щодо програм та проектів будь-яких змін у зонах охорони пам`яток та в історичних ареалах населених місць; забезпечення дотримання режиму використання пам`яток місцевого значення, їх територій, зон охорони; забезпечення захисту об`єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження; організація розроблення відповідних програм охорони культурної спадщини; виконання функції замовника, укладення з цією метою контрактів на виявлення, дослідження, консервацію, реставрацію, реабілітацію, музеєфікацію, ремонт, пристосування об`єктів культурної спадщини та інші заходи щодо охорони культурної спадщини та ін.
Частиною першою статті 13 Закону №1805-ІІІ передбачено, що об`єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки.
Згідно з статтею 14 Закону №1805-ІІІ занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам`ятки) провадяться відповідно до категорії пам`ятки: а) пам`ятки національного значення - постановою Кабінету Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини протягом одного року з дня одержання подання; б) пам`ятки місцевого значення - рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини або за поданням Українського товариства охорони пам`яток історії та культури, інших громадських організацій, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання. Об`єкт культурної спадщини до вирішення питання про його реєстрацію як пам`ятки вноситься до Переліку об`єктів культурної спадщини і набуває правового статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини, про що відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власника цього об`єкта або уповноважений ним орган (особу). Переліки об`єктів культурної спадщини затверджуються рішеннями відповідних органів охорони культурної спадщини.
Об`єкт «Житловий будинок, поч. ХХ ст., вул. Б. Хмельницького, 15» у місті Луцьку набув статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини ще у 2017 році, тобто з дня його внесення до Переліку. Такий статус об`єкта підтверджений під час формування оновленого переліку об`єктів культурної спадщини на підставі розпорядження Волинської обласної військової адміністрації від 15 серпня 2022 року №362.
Порядок обліку об`єктів культурної спадщини, затверджений наказом Міністерства культури України від 11 березня 2013 року №158 (у редакції наказу Міністерства культури та інформаційної політики України від 01 березня 2024 року №158, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 21 березня 2024 року за №425/41770), визначає систему обліку об`єктів культурної спадщини незалежно від їх видів та типів.
Пунктом 2.1 розділу ІІ Порядку №158 установлено, що виявлення нерухомих об`єктів культурної спадщини та складання на них відповідної облікової документації забезпечують уповноважені органи, а також районні державні адміністрації, виконавчі органи сільської, селищної, міської ради відповідно до їх компетенції у сфері охорони культурної спадщини, зокрема виконують функції Замовника та укладають з цією метою контракти на виявлення, дослідження нерухомих об`єктів культурної спадщини для їх взяття на облік та подальшої державної реєстрації.
Відповідно до пункту 5.1 розділу V Порядку №158 подання щодо занесення до Реєстру щойно виявлених об`єктів культурної спадщини подаються Ініціатором до Міністерства.
За правилами пунктів 4.7, 4.8 розділу ІV Порядку №158 протягом 30 календарних днів з дня прийняття рішення про надання нерухомому об`єкту культурної спадщини статусу щойно виявленого, Ініціатор подає до МКІП разом із супровідним листом подання за формою, наведеною в додатку 6 до цього Порядку, облікову документацію згідно з розділом III цього Порядку, Акт візуального обстеження об`єкта культурної спадщини за формою, наведеною в додатку 7 до цього Порядку, рекомендації Українського інституту національної пам`яті (надалі - Інститут) щодо нерухомого об`єкта культурної спадщини, протокол Консультативної ради та належним чином завірену копію рішення про надання нерухомому об`єкту культурної спадщини статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини або копію зареєстрованої уповноваженим органом Картки.
Уповноважений орган зобов`язаний забезпечити складання облікової документації на щойно виявлений об`єкт культурної спадщини, внесений до Переліку до набрання чинності цим Порядком, у строк, що не перевищує 3 років з дати занесення об`єкта культурної спадщини до Переліку.
Вимоги до складання облікової картки на нерухомі об`єкти культурної спадщини наведені у розділі III Порядку №158.
Відповідні повноваження та обов`язки щодо розроблення облікової документації та внесення на її підставі пропозиції до Міністерства уповноваженим органом зокрема органом виконавчої влади обласної державної адміністрації, визначались у Порядку №158 у попередній редакції наказу МКІП від 27 червня 2019 року №501 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 серпня 2019 року за №941/33912).
Так пунктом 3 розділу III Порядку у наведеній редакції було передбачено, що облікова документація складається з: облікової картки за формою, наведеною у додатку 1 до цього Порядку; історичної довідки; матеріалів фотофіксації сучасного стану об`єкта: фото загального вигляду, фото об`єкта в контексті (навколишньому середовищі), фото найбільш цінних (характерних) елементів об`єкта, фото рухомих об`єктів (деталей), фото інтер`єрів, фото загроз; акту стану збереження за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку.
Уповноважений орган зобов`язаний забезпечити складання облікової документації на щойно виявлений об`єкт культурної спадщини у строк, що не перевищує трьох років з дати занесення об`єкта культурної спадщини до Переліку (пункт 10 розділу ІІ).
За змістом наведених приписів Порядку №158 у чинній та у попередній редакціях розгляду питання внесення об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України передує взяття на облік об`єкта культурної спадщини та оформлення облікової документації.
Відповідно до пункту 1.2 розділу І Порядку №158 (в редакції наказу МКІП від 01 березня 2024 року №158) Державний реєстр нерухомих пам`яток України - банк даних, сформованих за єдиними ознаками та принципами, що містить відомості про пам`ятки культурної спадщини (далі - Реєстр).
Порядком №158 визначено вичерпний перелік уповноважених органів, які зобов`язані забезпечувати складання облікової документації на щойно виявлений об`єкт культурної спадщини. 
У пункті 1.2 розділу І Порядку №158 термін «уповноважений орган» означає орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим, обласна, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації.
Таке ж визначення містив пункт 2 розділу І Порядку №158 в редакції наказу МКІП від 27 червня 2019 року №501.
Вказане відповідає пункту 2 частини першої статті 6 Закону №1805-ІІІ, відповідно до якого до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить: подання пропозицій центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та про внесення змін до нього.
За змістом Порядку №158 як в останній, так і в попередній редакціях орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим, обласна, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації є уповноваженим органом; уповноважений орган зобов`язаний забезпечити складання облікової документації.
Пунктом 1 Положення про Управління культури з питань релігій та національностей Волинської обласної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням начальника Волинської обласної військової адміністрації від 01 січня 2025 року №1, визначено, що Управління утворено головою Волинської обласної державної адміністрації шляхом поділу департаменту культури, молоді та спорту Волинської обласної державної адміністрації.
Відповідно до підпунктів 17, 21 пункту 6 цього Положення основними завданнями управління відповідно до покладених на нього повноважень у галузі культури, з питань релігій та національностей є: формування та подання у встановленому порядку Міністерству культури та інформаційної політики України пропозицій щодо: занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та внесення змін до нього; виконання функцій замовника, укладання з цією метою контрактів про виявлення, дослідження, консервацію, реставрацію, реабілітацію, музеєфікацію, ремонт, пристосування об`єктів культурної спадщини та інші заходи щодо охорони культурної спадщини.
Наведене дає підстави для висновку, що направлення подання (пропозицій) до Міністерства з метою занесення щойно виявленого об`єкта культурної спадщини «Житловий будинок, поч. ХХ ст., вул. Б. Хмельницького, 15» до Реєстру законом покладається на орган охорони культурної спадщини обласної державної адміністрації, який був зобов`язаний також попередньо забезпечити складання облікової документації до 11 травня 2020 року (протягом трьох років після внесення пам`ятки до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини).
Разом з тим, як встановлено судом та підтверджено листами відповідача від 09 травня 2025 року №803/02.1-24/2-25, листами Міністерства від 27 травня 2024 року №05/15/4258-24, від 23 липня 2024 року за №05/15/5529-24, від 23 жовтня 2024 року №05/13/9398-24, від 06 грудня 2024 року №06/13/10793-24, від 22 січня 2025 року №06/131239-25, від 01 квітня 2025 №05/13/3194-25 відповідне подання (пропозиції) про занесення щойно виявленого об`єкта культурної спадщини «Житловий будинок, поч. ХХ ст., вул. Б. Хмельницького, 15» до Державного реєстру нерухомих пам`яток України Управлінням до Міністерства культури України не скеровувались.
Як вбачається з листа відповідача від 09 травня 2025 року №803/02.1-24/2-25 (а.с.114), на щойно виявлений об`єкт культурної спадщини «Житловий будинок, поч. ХХ ст., вул. Б. Хмельницького, 15» наявна лише облікова картка, виготовлена 11 квітня 2013 року (а.с.31-32), тобто виготовлена ще до набрання чинності Порядком №158 та до внесення вказаного будинку до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини (2017 рік).
Оскільки орган культурної спадщини Волинської обласної державної адміністрації у свій час не звернувся із поданням (пропозицією) до Міністерства про занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру, то розроблена у 2013 році облікова картка на «Житловий будинок, поч. ХХ ст., вул. Б. Хмельницького, 15» не може бути використана та підлягає обов`язковому приведенню у відповідність до вимог чинного Порядку №158.
Відповідачем не надано доказів того, що з часу внесення вказаного об`єкта до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини ним вживалися заходи щодо забезпечення виготовлення облікової документації з метою подання пропозицій про занесення об`єкта до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
Положення пункту 2 частини першої статті 6 Закону №1805-III чітко визначають, що саме відповідач подає пропозиції центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. Подання таких пропозицій відповідачем до МКСК України жодним чином не залежить від того, чи надходили або не надходили до нього відповідні пропозиції від виконавчого органу Луцької міської ради.
Таким чином, внаслідок бездіяльності уповноваженого органу, Управління, об`єкт культурної спадщини «Житловий будинок, поч. ХХ ст., вул. Б. Хмельницького, 15» не занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України до цього часу, що має ризики його використання з порушенням вимог пам`яткоохоронного законодавства.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006).
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Управління культури, з питань релігій та національностей Волинської обласної державної адміністрації залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2025 року у справі №140/5404/25 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Т. І. Шинкар