ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 лютого 2026 року	справа № 380/22130/25	
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання вчинити дії.
Обставини справи.
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення перерахунку та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 27.02.2022 року по 09.01.2023 року (включно), грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги за 2022 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначивши їх розміри виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного (2022. 2023) року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30 серпня 2017 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 27 лютого 2022 року по 31 грудня 2022 року, грошову допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу за 2022 рік, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначивши їх розміри виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30 серпня 2017 року, з урахуванням раніше виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01 січня 2023 року по 09 січня 2023 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначивши їх розміри виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30 серпня 2017 року, з урахуванням раніше виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні основної відпустки за 2022 рік;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні основної відпустки за 2022 рік.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що у період з 27.02.2022 по 09.01.2023 він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . При виключенні зі списків особового складу та звільненні з військової служби відповідачем не було проведено з ним повного та належного остаточного розрахунку.
Зокрема, позивач наголошує, що його грошове забезпечення (включно з усіма щомісячними та одноразовими додатковими видами, грошовою допомогою на оздоровлення та матеріальною допомогою для вирішення соціально-побутових питань) протиправно обчислювалося відповідачем із застосуванням застарілої розрахункової величини — прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018 року (1762,00 грн). Позивач стверджує, що такі дії військової частини прямо суперечать вимогам чинного законодавства та сталій практиці Великої Палати Верховного Суду, оскільки розрахунковою величиною мав слугувати прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом станом на 01 січня відповідного календарного року (2022 та 2023 років відповідно).
Крім того, позивач вказує, що відповідач всупереч вимогам закону не здійснив нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні основної щорічної відпустки за 2022 рік.
Одночасно з позовною заявою позивачем подано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду. В обґрунтування поважності причин пропуску позивач посилається на те, що після виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 він не мав об`єктивної можливості звернутися за захистом своїх прав раніше, оскільки в умовах запровадженого в Україні воєнного стану безперервно продовжував проходити військову службу у складі інших військових формувань і був остаточно звільнений у відставку лише 26.09.2025 року.
Ухвалою від 12 листопада 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Вказаною ухвалою сторонам встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи. Відповідач скористався своїм правом та подав відзив на позовну заяву.
Свою правову позицію обґрунтовує тим, що нарахування та виплата грошового забезпечення позивачу здійснювались у чіткій відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 із урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103. Відповідач наполягає, що правомірною та єдиною можливою розрахунковою величиною у спірний період був саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018 року (1762,00 грн).
Додатково відповідач посилається на прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 12.05.2023 № 481 (яка набрала чинності 20.05.2023), якою пункт 4 постанови № 704 було викладено в новій редакції та остаточно закріплено фіксовану розрахункову величину у розмірі 1762 гривні. З огляду на це, відповідач вважає свої дії повністю правомірними та такими, що не порушують майнових прав позивача.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд 
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 маючи статус учасника бойових дій, у період дії в Україні воєнного стану проходив військову службу у складі Військової частини НОМЕР_1 .
Як підтверджується Витягом із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27 лютого 2022 року № 52, позивача, який був зарахований до оперативного резерву першої черги та добровільно прибув для проходження служби, було зараховано до списків особового складу частини з 27.02.2022 року та поставлено на всі види забезпечення. 
Вказаним наказом позивача призначено на посаду начальника ремонтної механічної майстерні ремонтного взводу автомобільної техніки ремонтної роти автомобільної техніки ремонтно-відновлювального батальйону (тарифний розряд № 7).
Проходження служби позивачем у вказаній військовій частині тривало до початку січня 2023 року. 
Згідно з Витягом із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09 січня 2023 року № 7, штаб-сержанта ОСОБА_1 у зв`язку з переведенням до нового місця служби виключено із списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення з 09 січня 2023 року.
Суд звертає увагу на зміст пункту 8 вказаного наказу № 7 від 09.01.2023, у якому зафіксовано :
«Щорічна основна відпустка за 2022 та 2023 рік не надавалась»;
«Грошова допомога на оздоровлення за 2022 рік... не виплачена»;
«Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік... не виплачена». При цьому доказів нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за вказані невикористані дні основної відпустки матеріали справи не містять.
Крім того, судом досліджено первинні фінансові документи, надані відповідачем: Грошовий атестат від 09.01.2023 № 151, Довідку про нараховану та виплачену індексацію від 23.10.2025 № 1664, а також Довідки про грошове забезпечення та інші доходи від 23.10.2025 № 1665 та № 1666.
Аналіз вказаних фінансових документів беззаперечно свідчить про те, що протягом усього спірного періоду (з 27 лютого 2022 року по 09 січня 2023 року) нарахування та виплата грошового забезпечення позивачу (зокрема посадового окладу та окладу за військовим званням, які є базою для розрахунку всіх інших надбавок, доплат і премій) здійснювалися відповідачем із застосуванням розрахункової величини у розмірі 1762,00 грн. 
Тобто, Військова частина НОМЕР_1 для обчислення грошового забезпечення у 2022 та 2023 роках використовувала розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01 січня 2018 року.
Вважаючи такий підхід протиправним та таким, що порушує майнові права на належний рівень оплати праці, позивач 17 жовтня 2025 року звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із письмовою заявою (зареєстрована 20.10.2025 за вх. № 10718). У заяві ОСОБА_1 просив здійснити перерахунок та доплату грошового забезпечення (включно з допомогою на оздоровлення та матеріальною допомогою) за період з 27.02.2022 по 09.01.2023 із застосуванням прожиткового мінімуму, встановленого законом станом на 01.01.2022 та 01.01.2023 відповідно, а також виплатити компенсацію за невикористану відпустку.
Листом від 24.10.2025 № 4045 Військова частина НОМЕР_1 відмовила позивачу у задоволенні його вимог. Відмову мотивовано тим, що постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 було внесено зміни до постанови КМУ № 704, якими зафіксовано розрахункову величину станом на 1 січня 2018 року, і що саме цими нормами, а також приписами постанови КМУ від 12.05.2023 № 481 керувався фінансовий орган частини під час нарахування коштів.
Вважаючи таку бездіяльність та відмову відповідача у проведенні повного та остаточного розрахунку протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам у контексті встановлених фактичних обставин справи, суд керується положеннями Конституції України, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі — Закон № 2011-XII) та враховує сталу практику Верховного Суду, виходячи з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, а частина п`ята статті 17 Основного Закону імперативно визначає, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі — Закон № 2011-XII).
Частинами першою-третьою статті 9 Закону № 2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Реалізуючи свої повноваження у сфері визначення розмірів та порядку виплати грошового забезпечення, 30 серпня 2017 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі — Постанова № 704).
Відповідно до пункту 4 Постанови № 704 (у первинній редакції) було встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Тобто, первинна редакція Постанови № 704 передбачала динамічну розрахункову величину, яка щорічно мала зростати разом із підвищенням соціальних стандартів у державі.
Надалі, 21 лютого 2018 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі — Постанова № 103), пунктом 6 якої до пункту 4 Постанови № 704 було внесено зміни та викладено його у такій редакції: «Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт...».
Отже, саме з 01 березня 2018 року (дати набрання чинності Постановою № 103) для розрахунку посадових окладів та окладів за військовим званням почала застосовуватись штучно зафіксована, стала розрахункова величина — прожитковий мінімум для працездатних осіб виключно станом на 01 січня 2018 року, який складав 1762,00 грн.
Проте, рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18, яке набрало законної сили, було визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови № 103, яким вносилися вищевказані зміни до пункту 4 Постанови № 704.
Суд наголошує, що в адміністративному судочинстві діє принцип, згідно з яким скасування нормативно-правового акта (або його окремого положення), яким вносилися зміни до іншого нормативно-правового акта, автоматично відновлює дію тієї редакції норми, яка існувала до внесення таких незаконних змін.
Верховний Суд неодноразово констатував, що з 29 січня 2020 року (з дати набрання законної сили судовим рішенням у справі № 826/6453/18) відновила свою дію первинна редакція пункту 4 Постанови № 704.
Це означає, що починаючи з 29 січня 2020 року розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням знову став розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня відповідного календарного року.
При цьому суд вважає за необхідне роз`яснити, що передбачене пунктом 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII обмеження щодо заборони застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини — жодним чином не впливає на спірні правовідносини. Зазначеним Законом визначено, що у тих випадках, де раніше застосовувалася мінімальна заробітна плата, відтепер має застосовуватися прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня календарного року. Тобто базою у даному випадку виступає саме прожитковий мінімум.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2022 року встановлено у розмірі 2481,00 грн. 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2023 року встановлено у розмірі 2684,00 грн.
Як встановлено судом з матеріалів справи (зокрема, з грошового атестата та довідок), у період проходження позивачем військової служби (з 27 лютого 2022 року по 09 січня 2023 року) відповідач продовжував протиправно обчислювати йому посадовий оклад та оклад за військовим званням, виходячи із «замороженого» неактуального показника 2018 року — 1762,00 грн. Це призвело до ланцюгової реакції: оскільки посадовий оклад та оклад за званням є базою (фундаментом) для нарахування відсоткових надбавок (за особливості проходження служби, за вислугу років), доплат та премій, загальний розмір щомісячного грошового забезпечення позивача був суттєво і незаконно занижений протягом усього періоду його служби.
Оцінюючи аргументи відповідача про те, що постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 пункт 4 Постанови № 704 було знову викладено в новій редакції із фіксацією розрахункової величини на рівні 1762 грн, суд відхиляє їх з огляду на таке.
Вказана постанова КМУ № 481 набрала чинності лише 20 травня 2023 року. 
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Конституційний принцип незворотності дії закону в часі означає, що дія нормативно-правового акта поширюється лише на ті відносини, які виникли після його прийняття (набрання чинності).
Оскільки спірні правовідносини щодо нарахування та виплати грошового забезпечення позивачу мали місце та остаточно завершилися у період з 27 лютого 2022 року по 09 січня 2023 року (тобто задовго до прийняття постанови № 481), вказаний нормативний акт Уряду взагалі не підлягає застосуванню до обставин даної справи. У цей період (2022 – початок 2023 року) діяла норма про застосування динамічного прожиткового мінімуму поточного року.
Відтак, застосування відповідачем розрахункової величини 1762,00 грн при розрахунку виплат позивачу у 2022-2023 роках було очевидно протиправним та таким, що порушує конституційне право особи на повну та належну оплату праці (грошове забезпечення).
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність у позивача порушеного права, яке підлягає судовому захисту шляхом зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату недоотриманого грошового забезпечення: за період з 27.02.2022 по 31.12.2022 — виходячи з розрахункової величини 2481,00 грн; за період з 01.01.2023 по 09.01.2023 — виходячи з розрахункової величини 2684,00 грн (з обов`язковим урахуванням раніше виплачених сум).
Щодо нарахування та виплати грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги за 2022 рік
Надаючи оцінку вимогам позивача в частині стягнення невиплачених соціальних допомог за 2022 рік, суд виходить із такого.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення, у тому числі одноразових додаткових видів, до яких належать зазначені допомоги, чітко регламентований Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі — Порядок № 260).
Відповідно до абзацу першого пункту 1 розділу XXIII Порядку № 260, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення. 
Згідно з пунктом 6 цього ж розділу, розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Щодо матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, то відповідно до пункту 1 розділу XXIV Порядку № 260, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення. 
Пунктом 7 розділу XXIV Порядку № 260 передбачено, що розмір матеріальної допомоги також визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення.
Судом встановлено, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 з 27 лютого 2022 року, тобто перебував на службі майже весь календарний 2022 рік.
Проте, з пункту 8 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.01.2023 № 7 про виключення позивача зі списків особового складу встановлено, що грошова допомога на оздоровлення за 2022 рік та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік позивачу не виплачувалися.
Суд наголошує, що вказані види допомоги є обов`язковими щорічними соціальними гарантіями військовослужбовця, право на які нерозривно пов`язане з фактом проходження військової служби у відповідному календарному році. 
При переведенні до іншого місця служби чи виключенні зі списків особового складу військова частина була зобов`язана провести з позивачем повний та остаточний розрахунок, у тому числі нарахувати та виплатити гарантовані державою соціальні допомоги за 2022 рік, право на які він фактично набув, але не реалізував не з власної вини.
Крім того, суд звертає увагу на похідний характер цих виплат. 
Оскільки суд у рішенні вже дійшов висновку про протиправність застосування відповідачем застарілої розрахункової величини (1762,00 грн) та підтвердив право позивача на обчислення його грошового забезпечення у 2022 році виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2022 року (2481,00 грн), то саме ця оновлена, законодавчо обґрунтована розрахункова база має бути застосована і для обчислення розмірів грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги.
Ці одноразові виплати напряму залежать від сумарного розміру місячного грошового забезпечення (яке, у свою чергу, формується з посадового окладу та окладу за військовим званням).
Відтак, позовні вимоги у цій частині є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату грошової допомоги на оздоровлення і матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, із застосуванням належної розрахункової величини — прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022.
Щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні основної відпустки за 2022 рік
Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік, суд керується наступним.
Право на відпустку є конституційною гарантією кожного працівника (стаття 45 Конституції України), яка в повній мірі розповсюджується і на військовослужбовців з урахуванням особливостей, визначених спеціальним законодавством.
Порядок надання відпусток військовослужбовцям та виплати компенсації за невикористані дні регламентується статтею 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (Закон № 2011-XII).
Згідно з абзацом 3 пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-XII, у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.
Суд наголошує, що дія в Україні воєнного стану та пов`язані з цим об`єктивні обмеження у наданні військовослужбовцям відпусток у натурі (для відпочинку) жодним чином не скасовують їхнього майнового права на отримання грошової компенсації за ці нереалізовані дні відпочинку при вибутті з військової частини чи звільненні. Право на таку компенсацію є абсолютним і не залежить від факту подання військовослужбовцем відповідного рапорту перед звільненням, оскільки проведення повного та своєчасного розрахунку є імперативним обов`язком військової частини.
Як встановлено судом з матеріалів справи, а саме з застереження у пункті 8 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.01.2023 № 7 про виключення зі списків особового складу, щорічна основна відпустка за 2022 рік штаб-сержанту ОСОБА_1 не надавалась. При цьому матеріали справи не містять жодного доказу (фінансових чи розрахункових документів), який би підтверджував, що відповідач при виключенні позивача зі списків частини здійснив нарахування та виплату йому відповідної грошової компенсації за ці невикористані дні.
Відтак, не провівши з військовослужбовцем остаточного розрахунку в частині виплати компенсації за відпустку, суб`єкт владних повноважень допустив протиправну бездіяльність та безпідставно позбавив позивача належних йому грошових коштів.
Більше того, суд акцентує увагу на взаємозв`язку між базою для розрахунку компенсації та встановленими раніше обставинами незаконного заниження грошового забезпечення. 
Відповідно до Порядку № 260, розмір грошової компенсації за невикористані дні відпустки розраховується виходячи з розміру місячного грошового забезпечення військовослужбовця.
Оскільки суд у межах даної справи вже дійшов висновку, що посадовий оклад та оклад за військовим званням позивача у 2022 році мали обчислюватися виходячи з розміру прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2022 року (2481,00 грн), а не 1762,00 грн, то і розрахунок грошової компенсації за невикористані дні відпустки повинен здійснюватися відповідачем на базі цього оновленого, збільшеного розміру грошового забезпечення.
Враховуючи викладене, суд визнає позовні вимоги у цій частині повністю законними та обґрунтованими. Для відновлення порушених майнових прав позивача Військову частину НОМЕР_1 слід зобов`язати здійснити нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні основної щорічної відпустки за 2022 рік, обчисленої виходячи з належного розміру грошового забезпечення станом на 2022 рік.
Щодо одночасної компенсації сум податку з доходів фізичних осіб (ПДФО)
Оцінюючи вимогу позивача про зобов`язання відповідача здійснити виплату перерахованого грошового забезпечення та допомог із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, суд виходить із такого.
Відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу та тим особами, які мають право на таку компенсацію, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.
Механізм такої компенсації чітко врегульований Порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 (далі — Порядок № 44).
Згідно з пунктом 2 Порядку № 44, грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби. 
Пунктом 3 цього ж Порядку визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення.
Суд наголошує, що виплата такої компенсації є імперативним обов`язком держави та невід`ємною складовою процедури нарахування і виплати грошового забезпечення військовослужбовцям. Її мета — гарантувати, що військовослужбовець фактично (на руки) отримає всю належну йому суму грошового забезпечення без її фактичного зменшення на суму податкових відрахувань.
Оскільки за рішенням суду у даній справі відповідач зобов`язаний здійснити перерахунок та доплату позивачу значних сум грошового забезпечення, з яких за законом має бути утримано ПДФО, позовна вимога про одночасну виплату відповідної компенсації цього податку є абсолютно правомірною. 
Застосування судом саме такого способу захисту відповідає критерію ефективності (стаття 245 КАС України), оскільки забезпечить повне та реальне відновлення порушених майнових прав військовослужбовця, виключить можливість штучного заниження сум виплат під час виконання рішення суду та позбавить позивача необхідності повторного звернення до суду з новим позовом.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Водночас, згідно з частиною другою статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на якого покладено тягар доказування, не надав суду належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження правомірності своїх дій (бездіяльності) щодо проведення неповного розрахунку з позивачем при його вибутті з військової частини. Аргументи відповідача щодо правомірності застосування «замороженої» розрахункової величини були повністю спростовані судом з посиланням на актуальну практику Верховного Суду.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд дійшов переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, безпосередньо ґрунтуються на приписах чинного законодавства, підтверджуються матеріалами справи та підлягають повному задоволенню шляхом визнання бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 протиправною та покладення на відповідача обов`язку здійснити відповідні перерахунки, нарахування і доплати.
Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України — у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. 
Позивач має статус учасника бойових дій та звернувся до суду за захистом своїх соціальних та майнових прав, порушених під час проходження військової служби.
Отже, позивач правомірно звільнений від сплати судового збору за подання цього адміністративного позову.
Відтак, судові витрати у цій справі розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 2, 6, 9, 72-77, 90, 121, 122, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд —
у х в а л и в :
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення перерахунку та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 27.02.2022 по 09.01.2023 (включно), а також нездійснення нарахування та виплати грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги за 2022 рік та грошової компенсації за невикористані календарні дні основної відпустки за 2022 рік, із визначенням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року.
3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок (нарахування) та виплатити ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) грошове забезпечення за період з 27 лютого 2022 року по 31 грудня 2022 року, грошову допомогу на оздоровлення за 2022 рік та матеріальну допомогу за 2022 рік, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року (2481,00 грн), та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704, з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.
4. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) грошове забезпечення за період з 01 січня 2023 року по 09 січня 2023 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року (2684,00 грн), та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704, з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.
5. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні основної щорічної відпустки за 2022 рік, обчислену виходячи з розміру грошового забезпечення, визначеного з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року (2481,00 грн), із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.
6. Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду із врахуванням положень статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складений 25 лютого 2026 року.
Суддя   Коморний О.І.