КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 квітня 2026 року Справа №758/10524/23
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтович І. І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просить суд:
- виключно у відповідності до Конституції України та ст.ст. 4, 5, 15, 16, 20, 21, 386 ЦК України вчинити процесуальні дії, та захистити Конституцію України - верховенство права в Україні; верховенство Рішень КС України; верховенство права на захист життя і здоров`я, честі і гідності інвалідів Чорнобиля - уч. ЛНА на ЧАЕС 1986; право на пільги, компенсації і гарантії, на самозахист, на пенсійне забезпечення, яке визначається виключно Законами України незворотньо і без будь-яких обмежень з дня настання права і довічно;
- зобов`язати відповідача у відповідності до ч. 2 ст. 77 КАС України надати офіційні докази правомірності нарахування, визначеності, нарахувань і перерахувань та виплати страхової, державної пенсії із фактичних відшкодувань, як інваліду Чорнобиля - уч. ЛНА на ЧАЕС 1986 р. категорії І, із фактичного с/м заробітку, визначеного законодавством СРСР та УСРС вартістю 3652 рублі СРСР = до 5189 дол. США з 04.03.1991 р. по сьогодні, помісячно і пощорічно, оскільки відповідач відмовив у виконанні вимог Положення про ПФ України; ч. 2 ст. 87 ЗУ "Про пенсійне забезпечення" на десятки-сотні вимог, а саме: надати комісійний Акт перевірки правомірності призначень, нарахувань і виплати пенсії у відповідності до Конституції України та рішень КСУ за період з 1997-2024 рр. у відповідності до ст.ст. 4, 5 ЦК України та ст.ст. 1, 13, 19, 49, 50, 53, 54, 67, 71 ЗУ №796-12 від 28.02.1991 р. та до дня встановлення інвалідності з 04.03.1991 р., право на яку не має строку давності, будь-яких обмежень з дня настання страхового права і довічно.
- зобов`язати відповідача надати офіційне пояснення, а саме: Хто уповноважив органи пенсійного забезпечення не виконувати Указ Президента України від 27.12.1991 р. щодо правовідносин позивача з Державою України, а саме обмежити право на страхову довічну пенсію, як інваліду Чорнобиля - уч. ЛНА на ЧАЕС 1986 р. категорії І?
- зобов`язати відповідача надати офіційне тлумачення, а саме: Хто уповноважив Державу - Органи пенсійного забезпечення скасувати конституційну дію ст.ст. 1, 13, 49, 50, 53, 67, 71 № 796-12 від 28.02.1991 р.; норма Конституції України прямої дії та позбавити права на виплату страхової додаткової пенсії за ядерну шкоду заподіяну життю і здоров`ю, та природним благам, як інваліду Чорнобиля першої групи - уч. ЛНА на ЧАЕС 1986 р. категорії І, якщо це право визначає і гарантує виключно Закон?
- зобов`язати відповідача - Державу України в особі ПФ України, надати офіційне пояснення, а саме: Хто уповноважив Державу України - ПФ України не виконувати страхові казначейські зобов`язання СРСР, які визнала Конституція України нормами прямої дії та позбавити права на життя і захист здоров`я, честі і гідності уч. ЛНА на ЧАЕС 1986 р. категорії І - інваліда Чорнобиля першої групи?
- зобов`язати відповідача надати офіційне пояснення, а саме: Хто уповноважив відповідача не виконувати своє власне розпорядження та рішень КС України, яке прийнято 25.0.2023 "Про перерахунок пенсії" без обмеження?
- зобов`язати відповідача - Державу України в особі органів ПФ України надати пояснення: Хто понесе відповідальність за системне та тотальне безправ`я і беззаконня в діях в Органах пенсійного забезпечення України за шахрайство, оману і аферу віку, за повалення конституційного ладу і правового режиму, за злочин проти людяності - геноцид в Україні; за посягання на права, свободи і цивільні інтереси інваліда першої групи - уч. ЛНА на ЧАЕС 1986 р. категорії І?
- у відповідності до посвідчень СРСР, УРСР, України уч. ЛНА на ЧАЕС та інших: Довідки радіологічної МСЕК, довідки про стан здоров`я, довідок ЛКК-4Е,закону і верховенства права, зобов`язати відповідача виключно із фактичного, страхового с/м заробітку за роботу в зоні ЧАЕС 1986 р. згідно наказу від 26.04.1986 р., визначеного законодавством СРСР, УСРС вартістю 3652 рублі СРСР = до 5189 дол. США згідно курсу встановленого Держбанком СРСР, виключно у % від втрати працездатності встановлених радіологічною МСЕК, виключно у відповідності до Конституції і Рішень КС України 1997-2024 р.р., виключно до припису ст.ст. 4, 5 ЦК України, виключно у відповідності до Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 21.05.1963 р., у відповідності до вимог ч. 2 ст. 87 ЗУ "Про пенсійне забезпечення" та Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 р. із її змінами № 9 від 24.10.2001 р.
- зобов`язати відповідача, а саме у відповідності до: ст.ст. 1, 13, 19, 49, 50, 53, 54, 67, 71 ЗУ № 796-12 від 28.02.1991 р. в редакції 1996 р, 2006 р.; указу Президента України від 27.12.1991 р. та постанови КМУ № 395 від 20.07.1992 р.; коефіцієнтів згідно яких обчислювалась пенсія призначена до 01.01.1992 р.; ст.ст. 1-3 ЗУ №537/96-ВР, згідно страхових казначейських зобов`язань СРСР; Постанови КМУ № 1293 від 27.12.2005 р.; Постанови КМУ № 1078 від 17.07.2003 р.; Даних Держкомстату України про індекс індексації витрат від інфляції; Листа Верховного Суду України № 1078 від 03.04.1997 р.; Сотень вимог, офіційно зареєстрованих Органом пенсійного забезпечення України зобов`язати відповідача з 04.03.1991 р. - дня встановлення радіологічною МСЕК інвалідності без права на працю, здійснити повний контрольний перерахунок пенсії по щомісячно і пощорічно, без будь-яких обмежень, вказуючи дію нормативно-правових актів, на підставі яких вчинено дії у відповідності до ст. 107 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та виплату боргу у строк до одного місяця. 
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено про порушення пенсійним органом вимог законодавства при нарахуванні та виплаті пенсійного забезпечення. 
12.09.2023 ухвалою Подільського районного суду міста Києва справу № 758/10524/23 за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м. Києва про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії передано для розгляду до Київського окружного адміністративного суду.
06.11.2023 вказані матеріали адміністративного позову отримані Київським окружним адміністративним судом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 06.11.2023 справа розподілена судді Войтович І.І.
15.11.2023 ухвалою суду вказана позовна заява була залишена без руху з підстав невідповідності останньої вимогам ст. 160 КАС України (для визначення належного відповідача та конкретизування прохальної частини позову та вимог до відповідача).
11.11.2024 позивачем надано до суду уточнену позовну заяву.
15.01.2026 відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 за уточненою позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії. Справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач у поданому до суду відзиві заперечував проти позову вказуючи на належне нарахування та виплату пенсії пенсійним органом, відповідно до діючого законодавства.
Позивач у запереченнях на відзив наполягав на протиправності дій пенсійного органу по нарахуванню та виплаті пенсії як інваліду Чорнобиля.
Щодо заяв позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та витребування від відповідача доказів, суд зазначає про необгрунтованість останніх враховуючи положення ст.ст. 12, 257 КАС України, предмету спору в даній справі, не надання суду належних та достатніх доводів щодо доцільності здійснення розгляду даної справи в загальному позовному провадженні, та в силу ст.ст. 77, 79, 80 КАС України не надання доводів та обгрунтувань необхідності у витребуванні від відповідача доказів правомірності вчинених дій щодо виплати спірної пенсії. Відтак, вказані заяви не містять доводів для їх задоволення судом.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, відзив, заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
ОСОБА_1 згідно з посвідченням учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році серія НОМЕР_1 є особою з інвалідністю І групи і має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». 
Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію по інвалідності І групи в розмірі відшкодування фактичних збитків внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та є інвалідом війни. 
Згідно з листом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 03.09.2024 № 34533-34825/Р-02/8-2600/24, зокрема, з 01.03.2023 розмір пенсії становив: 107600,45 грн основний розмір пенсії від середнього заробітку, 1046,50 грн підвищення інвалідам війни 1 групи, 70 грн цільової допомоги інвалідам війни І групи, 474,50 грн додаткової пенсії інвалідам 1 групи з числа ліквідаторів ЧАЕС Пост. № 112 п. 5, -16208,74 грн обмеження в індексації з 01.03.2023, 92982,71 грн розмір пенсії з надбавками, 20930,00 грн максимальний розмір пенсії. 
З 01.03.2024 пенсію було перераховано відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.02.2024 № 185 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році» із застосуванням коефіцієнта збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії у розмірі 1,0796. Разом з тим, зазначено про обмеження пенсії 10 прожитковими мінімумами, встановлених для осіб, які втратили працездатність. 
Пенсійним органом вказано про рішення Конституційного Суду України від 20.03.2024 №2-р(II)/2024, однак, зазначено, що положення, що не відповідають Конституції України, не застосовуються при призначенні пенсії за відповідними нормами після 20.03.2024. 
Тому вказано, що пенсія позивачу виплачується з обмеженням 10 прожитковими мінімумами, встановлених для осіб, які втратили працездатність, підстав для виплати пенсії без обмеження немає. 
Обставини щодо неправомірності, на думку позивача, порядку нарахування йому пенсії, стали підставою для звернення до суду з позовом у цій справі, з приводу чого суд зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв`язання пов`язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території, визначені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII (далі - Закон № 796-XII).
У силу вимог ст. 1 Закону № 796-XII встановлено мету та основні завдання цього Закону, а саме, що він спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв`язання пов`язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території; громадян, які постраждали внаслідок інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та розв`язання пов`язаних з цим проблем медичного і соціального характеру.
Отже, метою та завданнями цього Закону є захист громадян, які постраждали внаслідок: 1) Чорнобильської катастрофи; 2) інших ядерних аварій та випробувань; 3) військових навчань із застосуванням ядерної зброї.
У статтею 67 Закону № 796-XII було визначено максимальний розмір пенсій, призначених відповідно до цього Закону (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсій, встановлених законодавством).
У подальшому, частина третя статті 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII була викладена в редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» №3668-VI), яка передбачала, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Крім того, частиною третьою статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (зі змінами, внесеними згідно з Законом №911 від 24.12.2015) передбачено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31.12.2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.
Зазначена законодавча норма викладена в редакції Закону України від 08.07.2011 року №3668-VI та зі змінами, внесеними згідно Закону від 24.12.2015 року №911-VIII.
У той же час, у пунктах 1, 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону №3668-VI (набрав чинності з 01 жовтня 2011 року) визначено, що обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.
Разом з тим, абзацом 2 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положення» Закону №3668-VI передбачено, що пенсії, які перевищують встановлені цим Законом обмеження максимального розміру пенсії, хоча і не зменшуються, проте нараховуються без здійснення будь-яких перерахунків та індексації до того моменту, поки їх розмір не буде меншим, ніж встановлені Законом обмеження.
Отже, після 01.10.2011 пенсії, розмір яких перевищує десять прожиткових мінімумів не перераховуються до того моменту, поки їх розмір не буде меншим, ніж встановлені Законом обмеження. Відповідно, перераховані пенсії, розмір яких був меншим, ніж десять прожиткових мінімумів до 01.10.2011, обмежуються граничним розміром.
Водночас, у рішенні Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп зазначено, що стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи в громадян упевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршено прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Надання зворотної сили законам суперечить духу правової держави.
Таким чином, системний аналіз викладених правових норм та наведеної правової позиції Конституційного Суду України дозволяє стверджувати, що обмеження пенсії максимальним розміром застосовується до осіб, яким пенсія призначена після набуття чинності Законом №3668-VI, тобто після 01.10.2011, та Законом №911-VIII, тобто з 01.01.2016.
У свою чергу, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання щодо неконституційності Закону №3668-VI в частині обмеження пенсій максимальним розміром.
Зокрема, рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3-рп/2013 було визнано неконституційною статтю 2 Закону № 3668-VI в частині поширення її дії на Закон України «Про судоустрій і статус суддів».
Рішеннями Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 та від 12 жовтня 2022 року № 7-р(II)/2022 було визнано неконституційними приписи статті 2 Закону № 3668-VI, що поширюють свою дію на Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та положення частини сьомої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Отже, у нормативному врегулюванні спірних правовідносин на даний час склалась ситуація, згідно якої окремі категорії осіб, які мають встановлені конституційні гарантії захисту, зокрема судді (ст. 130 Конституції України), громадяни України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деякі інші особи (ст. 17 Конституції України) отримують пенсії без застосування обмежень її розміру максимальним розміром. Натомість, пенсії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи які мають встановлені конституційні гарантії захисту (ст. 16 Конституції України), обмежуться максимальним розміром.
У той же час, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 у справі №812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
У постанові від 13.02.2019, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі №822/524/18 із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових прогалин щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), №17767/08, пункт 72, від 19 червня 2012 року).
Європейський Суд наголошував на тому, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява №25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).
Чинне законодавство України чітко визначає випадки, при виникненні яких у держави виникає право на обмеження права і свобод громадянина, у тому числі і пенсійних виплат.
Відповідно до частини третьої статті 22, статті 64 Конституції України право громадян на соціальний захист, інші соціально-економічні права можуть бути обмежені, у тому числі зупиненням дії законів (їх окремих положень), лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк. Таку правову позицію Конституційний Суд України висловив у Рішенні від 20.03.2002 року №5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій) (пункт 6 мотивувальної частини).
Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (Рішення Конституційного Суду України №7-рп/2004 від 17.03.2004, №20-рп/2004 від 01.12.2004, №8-рп/99 від 06.07.1999, №5-рп/2002 від 20.03.2002).
До того ж, суд звертає увагу на те, що рішенням Конституційного Суду України від 12.10.2022 №7-р(ІІ)/2022 визнано неконституційними приписи статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 8 липня 2011 року №3668-VI.
Своє рішення Конституційний Суд України пояснив тим, що приписи Закону №3668, які обмежують максимальним розміром пенсії, не відповідають сутності соціальних гарантій передбачених Конституцією України.
Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 20.03.2024 №2-р(ІІ)/2024 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), припис статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року № 3668-VI зі змінами, що поширює свою дію на Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII зі змінами, припис першого речення частини третьої статті 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII зі змінами.
Конституційний Суд України у вищевказаному рішенні зазначив, що держава гарантувала пенсію учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи, хворим внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу, віднесеним до категорії 1 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, через погіршення стану здоров`я цих осіб, зокрема інвалідність, спричинену участю в роботах, пов`язаних із ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Оскільки до осіб з інвалідністю належать особи зі стійкими фізичними, психічними, інтелектуальними або сенсорними порушеннями, які при взаємодії з різними бар`єрами можуть заважати їх повній та ефективній участі в житті суспільства нарівні з іншими (абзац другий статті 1 Конвенції про права осіб з інвалідністю 2006 року), потерпілі від Чорнобильської катастрофи, яких віднесено до категорії 1, протягом усього або частини свого життя залежать від соціального забезпечення, яке їм гарантувала держава. Втім, внаслідок подальших дій законодавця таких осіб позбавлено права на отримання пенсії без обмеження її максимального розміру, що становило втручання у право власності та спричинило виникнення у суб`єкта права на конституційну скаргу відчуття краху правомірних сподівань.
Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного Рішення Конституційного Суду України припис статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року № 3668-VI зі змінами, що поширює свою дію на Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII зі змінами, припис першого речення частини третьої статті 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII зі змінами, які визнано неконституційними, втрачають чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 20.03.2024.
Таким чином, обмеження розміру пенсії позивача до десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, тому позивач має право на виплату пенсії без обмеження її максимальним розміром.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Відтак, у даному випадку застосуванню підлягають норми частини третьої статті 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2024 року № 2-р(ІІ)/2024, а не норми Закону № 3668-VI.
При цьому, Верховний Суд у постанові від 04.07.2024 у справі №580/7744/23 дійшов висновку, що вказана вище правова позиція Конституційного Суду України щодо неконституційності вказаних вище приписів законодавства має пряму дію у часі і може бути застосована до правовідносин, що виникли або принаймні тривали після ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення, тобто з 21.03.2024.
До того ж, Верховний Суд також підкреслив, що враховуючи висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні №2-р(II)/2024, з 21.03.2024 правові підстави обмежувати пенсію позивача максимальним розміром (десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність) у відповідача відсутні.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до пунктів 2-4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язати утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Верховний Суд у постановах від 13.04.2023 у справі №757/30991/18-а, від 12.10.2023 у справі №160/21190/21, від 15.02.2024 у справі №520/27906/21, від 17.04.2024 у справі №300/3779/23 підкреслював, що в адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених позивачем вимог. Цей принцип також передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 29.05.2018 у справі № 800/341/17 та від 12.11.2019 у справі №9901/21/19 зазначила, що принцип диспозитивності знайшов своє відображення у частині другій статті 9 КАС України, якою визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до КАС України, у межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин, про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У постанові від 22.02.2024 у справі №990/150/23 Велика Палата Верховного Суду нагадала усталені підходи, сформовані судовою практикою, що за змістом зазначеної норми це право [вийти за межі позовних вимог] суд може здійснити за результатом розгляду справи за наявності на це підстав. Тобто процесуальний закон надає право (не обов`язок) суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів.
Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Відповідно, право особи звернутися до суду із самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог. Відхилення від такого правила є можливим лише задля ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (постанови Верховного Суду від 13.04.2023 у справі №757/30991/18-а, від 12.10.2023 у справі №160/21190/21, від 17.04.2024 у справі №300/3779/23, від 15.02.2024 у справі №520/27906/21).
У межах цієї справи позивачем заявлено множинні вимоги зобов`язального характеру, разом з тим, останні не містять конкретних дій чи рішень, які саме дії, рішення, бездіяльність пенсійного органу позивач вважає протиправними з відповідним обґрунтуванням. Зміст позовної заяви свідчить загалом про незгоду з правомірністю нарахування пенсійного забезпечення. 
Так, суд наголошує, що захисту підлягають лише конкретно визначені порушені права особи. 
Разом з тим суд також враховує, що Велика Палата Верховного Суду висловила та послідовно застосовує правову позицію, за змістом якої повноваження органів влади, є законодавчо визначеними, а суд діє згідно з презумпцією «Jura novit curia» («Суд знає закони»). Велика Палата Верховного Суду, зокрема, зазначила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (пункти 84, 86 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17), а також, що неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц).
Досліджуючи матеріали справи, як вже було зазначено вище, суд встановив з долученого до позову листа Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 03.09.2024 № 34533-34825/Р-02/8-2600/24 те, що до пенсії ОСОБА_1 застосовано обмеження пенсії 10 прожитковими мінімумами, встановлених для осіб, які втратили працездатність, незважаючи на рішення Конституційного Суду України від 20.03.2024 №2-р(II)/2024. 
Відтак, суд вважає, що в межах спірних правовідносин, дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо виплати ОСОБА_1 пенсії з 21.03.2024 року з застосування обмеження максимальним розміром є протиправними. 
За таких обставин, суд вважає належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити з 21.03.2024 перерахунок та виплату пенсії без обмеження її максимальним розміром (десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність).
В межах справи, наданих доказів та обґрунтувань, відсутні підстави для зобов`язання відповідача надати докази правомірності нарахування, визначеності, нарахувань і перерахувань та виплати страхової, державної пенсії із фактичних відшкодувань, як інваліду Чорнобиля - уч. ЛНА на ЧАЕС 1986 р. категорії І, із фактичного с/м заробітку, визначеного законодавством СРСР та УСРС вартістю 3652 рублі СРСР = до 5189 дол. США з 04.03.1991 р. по сьогодні, помісячно і пощорічно, оскільки відповідач відмовив у виконанні вимог Положення про ПФ України, позаяк доказів відмови надати позивачу будь-які розрахунки, які він бажає отримати, матеріали справи не містять, як і не містять доказів на підтвердження наявності підстав для зобов`язання надати комісійний акт перевірки правомірності призначень, нарахувань і виплати пенсії.
Решта позовних вимог щодо зобов`язання Держави України в особі Пенсійного фонду надати офіційні тлумачення та/або пояснення визначених у позові питань не підлягають задоволенню з огляду на відсутність конкретно визначеного порушеного права позивача, яке б слід було захистити таким способом. 
Разом з тим, відсутні підстави зобов`язати пенсійний орган здійснити повний контрольний перерахунок пенсії по щомісячно і пощорічно, без будь-яких обмежень, вказуючи дію нормативно-правових актів, на підставі яких вчинено дії у відповідності до ст. 107 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та виплату боргу у строк до одного місяця, оскільки позивачем не конкретизовано, яке його порушене право має бути захищеним в такий спосіб та в чому полягає обґрунтування заявленої загальної вимоги щодо загального перерахунку. 
Виходячи з окреслених позивачем вимог та наданих до суду документів, суд дійшов висновку, що зобов`язання відповідача щодо виплати ОСОБА_1 пенсії з 21.03.2024 року без застосування обмеження максимальним розміром, буде належною сатисфакцією в межах спірних правовідносин, оскільки відповідне право було порушеним.
У рішення ЄСПЛ по справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії" (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З урахуванням з`ясованих обставин, досліджених матеріалів справи суд приходить до висновку, що, виходячи за межі позовних вимог з метою ефективного захисту прав особи, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Щодо заявленого позивачем встановлення судового контролю в даній справі суд вказує, що згідно положень частини 1 статті 382 КАС України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
При цьому, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, є правом суду, а не його обов`язком, на чому наголошено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року (справа № 823/1265/16; адміністративне провадження №К/9901/16261/18).
У пункті 86 постанови від 30.06.2021 у справі №9901/172/20 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що закріплені у статті 382 КАС України процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.
Окрім цього, Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15 (адміністративне провадження № К/9901/5159/18) звертав увагу, що статті 382 і 383 Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Відтак, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому, суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.
Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 0640/3719/18, від 11 червня 2020 року у справі №640/13988/19 та від 23 грудня 2020 року у справі №704/1167/19.
Суд зазначає, що лише прийняття рішення зобов`язального характеру не є безумовною підставою для встановлення у справі судового контролю, а наявність передумов для встановлення такого контролю має підтверджуватися належними та допустимими доказами. Однак, такі докази позивачем надані не були, а обставини, покладені в основу заявленого позивачем, є непереконливими, внаслідок чого суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю у цій справі.
Позивачем при зверненні до суду судовий збір не сплачувався, відтак, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо виплати ОСОБА_1 пенсії з 21.03.2024 року із застосуванням обмеження максимальним розміром. 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити ОСОБА_1 з 21.03.2024 перерахунок та виплату пенсії без обмеження її максимальним розміром (десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність), з врахуванням раніше виплачених сум.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І. І.