КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №756/7338/25 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1 
Провадження №11-кп/824/2508/2026 Суддя - доповідач - ОСОБА_2 

Вирок 
Іменем України

19 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №12025100050001041 від 19.04.2025 за апеляційною скаргою заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_6 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 05 серпня 2025 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Угринь Чортківського району Тернопільської області, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, з середньо-спеціальною освітою, зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 28.04.2025 року вироком Оболонським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт строком 120 годин;
- 05.02.2024 року вироком Іванківського районного суду Київської області, зміненим постановою Верховного Суду від 22.07.2025 року за ч. 2 ст. 309 КК України, до покарання у виді штрафу в розмірі 34000,00 грн.
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, -
за участю учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_8 , 
захисника ОСОБА_9 , 
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 05 серпня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 7 (сім) років.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Оболонського районного суду міста Києва від 28.04.2025 року, більш суворим покаранням за цим вироком, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 7 (сім) років позбавлення волі.
Вирок Іванківського районного суду Київської області, змінений постановою Верховного Суду від 22.07.2025 року за ч. 2 ст. 309 КК України, ухвалено виконувати самостійно.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні. 

Згідно вироку суду, 19.04.2025 року приблизно о 02 год. 30 хв., ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував поблизу будинку № 5 по вулиці Полярна у місті Києві в спільній компанії з ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який тримав в руках власний мобільний телефон марки «Iphone 7» рожевого кольору, ІМЕІ № НОМЕР_1 , в якому знаходилися дві сім-картки мобільного зв`язку із номерами НОМЕР_2 , НОМЕР_3 .
В той же час та в тому ж місці в ОСОБА_7 раптово виник злочинний умисел спрямований на відкрите викрадення чужого майна в умовах воєнного стану, а саме належного ОСОБА_10 мобільного телефону марки «Iphone 7» рожевого кольору, ІМЕІ № НОМЕР_1 , в якому знаходилися дві сім-картки мобільного зв`язку із номерами НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , вартість якого становить 2 913 грн. 33 коп.
Реалізуючи свій злочинний умисел спрямований на відкрите викрадення чужого майна в умовах воєнного стану ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_10 та відкрито умисно з метою власного збагачення за рахунок чужого майна, своєю рукою вихватив із руки останнього його мобільний телефон марки «Iphone 7» рожевого кольору, ІМЕІ № НОМЕР_1 , в якому знаходилися дві сім-картки мобільного зв`язку із номерами НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , вартість якого становить 2 913 грн. 33 коп.
Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел спрямований на відкрите викрадення чужого майна в умовах воєнного стану ОСОБА_7 , тримаючи в руці викрадене майно, а саме належний ОСОБА_10 мобільний телефон марки «Iphone 7» рожевого кольору, ІМЕІ № НОМЕР_1 , в якому знаходилися дві сім-картки мобільного зв`язку із номерами НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , вартість якого становить 2 913 грн. 33 коп., поклав його до кишені власних штанів, в яких був одягнений в той же час та в тому ж місці та з місця вчинення кримінального правопорушення зник, а викраденим майном в подальшому розпорядився на власний розсуд.
Внаслідок вчинення кримінального правопорушення, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 спричинив ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 майнову шкоду на загальну суму 2 913 грн. 33 коп.

Не погоджуючись з вироком суду, заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Оболонського районного суду м. Києва від 05 серпня 2025 року стосовно ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 186 КК України призначити покарання у виді 7 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Оболонського районного суду м. Києва від 28.04.2025, більш суворим покаранням за цим вироком, призначити покарання у виді 7 років позбавлення волі. Відповідно до ч. 1 ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, шляхом повного приєднання до покарання призначеного цим вироком, невідбутого покарання за вироком Іванківського районного суду Київської області від 05.02.2024, зміненого постановою Верховного Суду від 22.07.2025, остаточно визначити ОСОБА_7 до відбуття покарання у виді 7 років позбавлення волі та штрафу у розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 грн., які виконувати самостійно. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує, що суд першої інстанції помилково не застосував до обвинуваченого положення ст. 71 КК України, які підлягали обов`язковому застосуванню. Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Оскільки при сукупності вироків нове кримінальне правопорушення вчиняється після засудження особи за першим вироком, має місце ситуація, що свідчить про підвищену небезпечність винного.
Апелянт наголошує, що згідно з положеннями ч. 2 ст. 71 КК України при складанні покарань за сукупністю вироків загальний строк покарання не може перевищувати максимального строку, встановленого санкцією статті Кримінального кодексу, що передбачає відповідальність за нього. До призначеного нового покарання суд приєднує повністю або частково невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новим вироком, або невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Апелянт вказує, що як вбачається із резолютивної частини оскаржуваного вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому дані вимоги матеріального права проігнорував, хоча достовірно встановив у вироку, що призначене вироком Іванківського районного суду Київської області від 05.02.2024, змінене постановою Верховного Суду від 22.07.2025 року, покарання за ч. 2 ст. 309 КК України у виді штрафу у розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, обвинуваченим не відбуте.
Так, згідно з правилами складання покарань, визначених ч. 3 ст. 72 КК України, основні покарання у виді штрафу при призначенні їх за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.
Апелянт звертає увагу, що в ході судового розгляду безсумнівно встановлено, що ОСОБА_7 засуджений вироком Іванківського районного суду Київської області від 05.02.2024, зміненим постановою Верховного Суду від 22.07.2025, за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Інкримінований обвинуваченому злочин вчинено 19.04.2025, тобто, після ухвалення попереднього вироку Іванківського районного суду Київської області від 05.02.2024, зміненого постановою Верховного Суду від 22.07.2025, і до повного відбуття призначеного покарання. На момент вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та ухвалення Оболонським районним судом м. Києва вироку від 05.08.2025, ОСОБА_7 призначене попереднім вироком покарання у виді штрафу, не відбув.
За таких обставин, як стверджує апелянт, місцевий суд після призначення покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, був зобов`язаний застосувати положення ч. 1 ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК України та визначити обвинуваченому покарання за сукупністю вироків, шляхом повного приєднання до призначеного покарання невідбутого покарання за вироком Іванківського районного суду Київської області від 05.04.2024, зміненого постановою Верховного Суду від 22.07.2025, остаточно визначивши ОСОБА_7 до відбуття покарання у виді 7 років позбавлення волі та штрафу у розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 34 000 грн., які виконувати самостійно. Однак, місцевий суд дані норми матеріального права проігнорував, вимоги статей 71, 72 КК України, які підлягали обов`язковому застосуванню, до обвинуваченого не застосував. 

Потерпілий ОСОБА_10 , будучи належним чином повідомленим про дату та час апеляційного розгляду, в судове засідання не з`явився, подавши до суду заяву, в якій просив проводити апеляційний розгляд у його відсутність. Враховуючи наведене та вимоги ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд проведено у відсутність потерпілого. 

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Згідно із ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості   ОСОБА_12 у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, за обставин, викладених у вироку,  відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними та дослідженими під час судового розгляду доказами, які ніким з учасників судового провадження не оспорюються, а тому відповідно до положень ч. 1 ст. 404 КПК України, колегією суддів не перевіряються. 
Окрім того, прокурором не оскаржувався як вид так і розмір призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.4 ст. 186 КК України покарання та покарання, призначеного на підставі ч.4 ст. 70 КК України. 
Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора з приводу неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосування положень ст. 71 КК України, колегія суддів доходить висновку про їх обґрунтованість, враховуючи наступне.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Положення цієї норми є імперативними приписами, обов`язковими для застосування.
При цьому, відповідно до вимог ч.4 ст. 71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 72 КК України, основні покарання у виді штрафу при призначенні їх за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються окремо.
Отже, суд має призначити остаточне покарання за сукупністю вироків, яке складається з поєднання (сукупності) невідбутої частини покарання за попереднім вироком і покарання за новим вироком, та ухвалити рішення про самостійне виконання покарань, які не підлягають складанню.
З матеріалів кримінального провадження, зокрема, зі вступної частини вироку та наявних у справі даних про особу обвинуваченого вбачається, що судом встановлено, що ОСОБА_7 засуджений як вироком Оболонського районного суду м. Києва від 28.04.2025 року, з врахуванням якого судом призначено покарання на підставі вимог ч. 4 ст. 70 КК України, так засуджений і вироком Іванківського районного суду Київської області від 05.02.2024 року, зміненим постановою Верховного Суду від 22.07.2025 року за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 2 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн., щодо якого даних про виконання в матеріалах провадження не має. Під час апеляційного розгляду обвинувачений та захисник підтвердили, що штраф не сплачено.
При цьому, інкриміноване в даному провадженні кримінальне правопорушення обвинуваченим вчинено 19.04.2025 року, тобто після ухвалення вироку Іванківського районного суду Київської області від 28.04.2024 року.
Таким чином, з урахуванням наведених вище положень закону, суд першої інстанції після призначення покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, був зобов`язаний застосувати положення ч. 1 ст. 71 КК України та призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за сукупністю вироків, шляхом повного приєднання до призначеного за цим вироком покарання, невідбуте покарання за вироком Іванківського районного суду Київської області від 05.02.2024 року, зміненого постановою Верховного Суду від 22.07.2025 року, чого не зробив, а відтак, не застосував Закон України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню. 
Відповідно до вимог ст. ст. 409, 413 КПК України є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового вироку у цій частині відповідно до ст. 420 КПК України. 
Вирішуючи питання щодо покарання, яке слід призначити обвинуваченому з урахуванням вимог апеляційної скарги прокурора, враховуючи характер кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжкого кримінального правопорушення та сукупність усіх даних про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , проаналізованих судом першої інстанції, наявність обставин, що пом`якшують та відсутність обставин, що обтяжують покарання, колегія суддів вважає за необхідне за ч.4 ст. 186 КК України призначити покарання у виді та розмірі, визначеному судом першої інстанції, а саме, 7 років позбавлення волі, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Оболонського районного суду м. Києва від 28.04.2025 року, більш суворим покаранням за цим вироком, за сукупністю кримінальних правопорушень ОСОБА_7 призначити покарання у виді 7 років позбавлення волі. На підставі ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК України, призначаючи остаточне покарання за сукупністю вироків обвинуваченому ОСОБА_7 , слід до покарання, призначеного цим вироком, повністю приєднати невідбуте покарання за вироком Іванківського районного суду Київської області від 05.02.2024 року, зміненого постановою Верховного Суду від 22.07.2025 року.
За таких обставин, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів, 

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_13 - задовольнити.
Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 05 серпня 2025 року у кримінальному провадженні №12025100050001041 щодо обвинуваченого  ОСОБА_7 за ч.4 ст. 186 КК України - скасувати в частині призначеного покарання.
Постановити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч.4 ст. 186 КК України призначити покарання у виді 7 років позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Оболонського районного суду м. Києва від 28.04.2025 року, більш суворим покаранням, призначеним за цим вироком, за сукупністю кримінальних правопорушень, призначити ОСОБА_7 покарання у виді 7 років позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків,  шляхом повного приєднання до покарання, призначеного цим вироком, невідбутого покарання за вироком Іванківського районного суду Київської області від 05.02.2024 року, зміненого постановою Верховного Суду від 22.07.2025 року та остаточно призначити ОСОБА_7 до відбуття покарання у виді 7 років позбавлення волі та штрафу у розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн., які на підставі ч.3 ст.72 КК України виконувати самостійно.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Судді:
______________ _______________ ____________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3