ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/276/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №700/766/25 Категорія: 308020000 	Бесараб Н. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Василенко Л.І., Карпенко О.В., розглянувши в порядку письмового провадження у м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Маслак Марії Станіславівни на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 06 листопада 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, –
в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «Українські фінансові операції», діючи через свого представника – адвоката Дідуха Є.О. звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 11.03.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4463950. Відповідач отримав кредит у розмірі 8000,00 гривень строком на 360 днів шляхом переказу на його платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану банком АТ «Універсал Банк», зі сплатою відсотків за користування кредитом. 
25.11.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» було укладено договір факторингу №25/11/2024, відповідно до умов якого право вимоги за договором №4463950 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 11.03.2024 перейшло до позивача. 
Отже ТОВ «Українські фінансові операції» наділено правом грошової вимоги до відповідача. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті відсотків за користування кредитом відповідно до розрахунку заборгованості становить 73997,67 грн. 
Оскільки на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за договором, позивач змушений був звернутися в суд з даним позовом та просив стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором № 4463950 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 11.03.2024 в розмірі 73997,67 грн, суму сплаченого судового збору та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.
Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 06.11.2025 позов задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» заборгованість за кредитним договором № 4463950 від 11.03.2024 у розмірі 43760 грн (сорок три тисячі сімсот шістдесят гривень 00 копійок).
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції» 1432,61 грн (одна тисяча чотириста тридцять дві тисячі 61 копійка) - у відшкодування судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору та витрати позивача на правову допомогу в розмірі 5914 грн (п`ять тисяч дев`ятсот чотирнадцять гривень 00 копійок).
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Маслак М. С. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування скарги зазначає, що в матеріалах справи відсутні первинні бухгалтерські документи на підтвердження перерахування кредитних коштів на банківський картковий рахунок позичальника у розмірі зазначеному в договорі про надання кредиту.
Позивачем належними та допустимими доказами не доведено (не надано виписки за картковими рахунками) факт перерахування грошових коштів на рахунок відповідача (факт укладення договору кредиту) та наявність заборгованості на момент звернення до суду з позовом.
Розрахунок заборгованості за кредитним договором №4463950 станом на 25.11.2025 не можуть братися до уваги у якості доказу, оскільки є одностороннім документом, ініційованим позичальником, та об`єктивно не підтверджує фінансові зобов`язання відповідача при відсутності фінансових, бухгалтерських документів, як от виписка щодо руху коштів по банківському рахунку відповідача.
Заявлена позивачем до стягнення заборгованість за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4463950 від 11.03.2024 за відсотками в сумі 8000.00 грн. не є співрозмірною сумі кредиту за договором в розмірі 45997,70 грн., є непропорційно великою сумою відсотків, суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором.
Крім того, на відповідача, як на військовослужбовця, який проходить військову службу в особливий період, поширюються пільги, передбачені частиною 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме - він звільнений від нарахування і сплати процентів за споживчим кредитом та неустойки, а кредитні установи (ТОВ «Українські фінансові операції»») під час дії особливого періоду не має права нараховувати відсотки, а у випадку нарахування - зобов`язані їх списати.
Також адвокат виклала заперечення в апеляційній скарзі на ухвалу Лисянського районного суду Черкаської області від 06.11.2025, якою відмовлено в зупиненні провадження.
Зокрема, посилаючись на висновок Великої Палати в постанові від 12.11.2025 про обов`язковість зупинення провадження за участю військовослужбовців (Справа 754/947/22), вказує що суд мав зупинити провадження, а не відмовляти в клопотанні.
У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача вказує, що судом повно та всебічно досліджено всі докази, прийнято обґрунтоване рішення, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів доходить таких висновків.
Згідно з частиною третьою ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України ).
Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення районного суду відповідає вказаним вимогам.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 11.03.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4463950. 
На умовах, встановлених договором, ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а ОСОБА_1 зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. 
За взаємною згодою, сторони погодили наступні умови договору: Відповідно до п.1.2. сума кредиту складає 8000,00 грн. Згідно із п.1.3 Договору строк кредиту 360 днів: з 11.03.2024 року по 06.03.2025 року. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. На підставі погоджених умов, викладених в п.2.1. Договору ТОВ «Лінеура Україна» надає кредиту безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок фізичної особи за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) № НОМЕР_1 , яку відповідачем вказано особисто під час укладання Договору.
На пільговий строк 30 днів з позичальником погоджено умови пільгового кредитування (пониженої відсоткової ставки) на умовах 1,25 % у день, проте позичальником не виконано зазначених у договорі умов і до нього у як результат застосовано повну ставку кредитування у розмірі 2,5 % у день.
Зазначені умови договору також відображені в паспорті споживчого кредиту, який підписаний сторонами.
ТОВ «Лінеура України» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало йому кредит в сумі 8000,00 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 .
Відповідно до реквізитів Договору № 4463950 від 11.03.2024 року, укладеного між сторонами, відповідач підписав договір за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «59572».
Відповідно до доданого розрахунку заборгованості за Договором №4463950 від 11.03.2024 року у період з 11.03.2024 року по 25.11.2024 року включно первісним кредитором було нараховані проценти за користування грошовими коштами загальною сумою 45997,7 грн.
25.11.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» укладено Договір факторингу № 25/11/2024, відповідно до умов якого, ТОВ «Лінеура Україна» за плату відступило, а ТОВ «Українські фінансові операції» набуло право грошової вимоги до Відповідача. 
Відповідно до п. 1.3. Договору факторингу № 25/11/2024 від 25.11.2024 року ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язується протягом 10 (десяти) робочих днів з дати відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит Фактору, повідомити Боржників про відступлення права вимоги та про передачу їх персональних даних Фактору, надати інформацію передбачену чинним законодавством про Фактора, шляхом повідомлення в особистому кабінеті Боржника, та/або відправлення текстового повідомлення (sms - повідомлення) на зазначену в анкеті Боржника електронну адресу та/або телефонний номер. Отже, до ТОВ «Українські фінансові операції» відповідно до укладеного договору факторингу перейшло право грошової вимоги до Відповідача за договором.
Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу №25/11/2024 заборгованість за Договором №4463950 від 11.03.2024 року склала 57997,69 грн, з якої:
7999,99 грн - заборгованість з тіла кредиту;
45997,70 грн - заборгованості за процентами;
4000 грн – штрафні санкції.
За умовами п. 6.4. Договору первісним кредитором були нараховані штрафні санкції в розмірі 4000,00 грн. Однак, враховуючи норми чинного законодавства, позивач вважає такими, що не підлягають стягненню з вдповідача штрафні санкції за договором в розмірі 4000,00 грн. та не ставить вимогу про їх стягнення.
Відповідно до п. 1.3 Договору №4463950 строк кредиту 360 днів: з 11.03.2024 року по 06.03.2025 року. Станом на дату укладання Договору факторингу від 25.11.2024 року №25/11/2024, строк дії Договору №4463950 від 11.03.2024 року не закінчився.
В подальшому, в межах строку дії Договору, укладеного між первісним кредитором та відповідачем, ТОВ «Українські фінансові операції» у період з 26.11.2024 року по 06.03.2025 року (100 календарних днів) здійснено нарахування процентів за стандартною процентною ставкою, у сумі 19999,98 грн (7999,99 грн * 2,5% = 199,99 грн*100 днів).
Спірні відносини між сторонами виникли з приводу неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, що призвело до виникнення заборгованості, яку ТОВ «Українські фінансові операції» просило стягнути на свою користь.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З приводу заперечень представника відповідача факту укладення договору та відсутність доказів перерахування коштів на рахунок відповідача, суд зазначає таке.
Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Загальні положення про договір визначені розділом ІІ гл. 52 Цивільного Кодексу України.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Статтею 652 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У п. 5 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Враховуючи такі положення закону, правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Отже, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».
Як вбачається із матеріалів справи, кредитний договір укладений в електронній формі, підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «59572».
Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. 
Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. У п. 5 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Отже, вказане свідчить про укладеність договору кредиту між ТОВ «Лінеура Банк» та ОСОБА_1 в електронній формі.
Також судом першої інстанції було витребувано інформацію з Універсал Банку про зарахування коштів в сумі 8000,00 грн 11.03.2024 на платіжну картку № НОМЕР_2 , тому факт перерахунку коштів підтверджується листом від 22.10.2025 №БТ/Е-015996 (а.с. 70). Доказів які б спростовували той факт, що вказаний картковий рахунок не належить відповідачу, суду не надано.
Щодо доводів в частині стягнення процентів за кредитним договором.
Суд першої інстанції, зробивши власний перерахунок, дійшов висновку про те, що нараховані проценти в розмірі 65997,67 грн. за період з 11.03.2024 року по 06.03.2025 року нараховані не вірно, врахувавши наступне.
22.11.2023 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ, який набрав чинності 24.12.2023 року, та яким внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування», зокрема до ст. 8 цього Закону.
Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», з відповідними змінами, внесеними Законом №3498-ІХ, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
В той же час, пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ, установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
Позивач, не зважаючи на те, що кредитний договір №4463950 від 11.03.2024 року було укладено після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ, не привів умови вказаного договору у відповідність до вимог чинного законодавства в частині нарахування щоденної процентної ставки і продовжив нараховувати відповідачу відсотки за користування кредитними коштами у розмірах, що перевищували максимально допустимий розмір щоденної відсоткової ставки, визначений законодавством.
З огляду на викладене, дії позивача безумовно порушували права відповідача порівняно з іншими споживачами фінансових послуг, а положення кредитного договору в частині нарахування щоденної відсоткової ставки були несправедливими, а тому при вирішенні стягнення розміру заборгованості за процентами суд вірно зазначив, що  з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «Українські фінансові операції» необхідно стягнути заборгованість за процентами в сумі 35760,00 грн. 
Вказаний розмір заборгованості за процентами нараховані банком на пільгових умовах (перші 30 днів) за процентною ставкою 1,25% за період з 11.03.2024 по 09.04.2024 року включно (8000*1,25%*30 днів), що становить 3000 грн; нараховані судом за процентною ставкою 2,5% в період з 10.04.2024 року по 22.04.2024 року включно (8000*2,5%*13днів), що становить 2600 грн; за процентною ставкою 1,5% в період з 23.04.2024 року по 20.08.2024 року включно (8000*1,5%*120 днів), що становить 14400 грн та за процентною ставкою 1 % в період з 21.08.2024 року по 06.03.2025 року (8000*1%*197 днів), що становить 15760,00 грн.
В апеляційній скарзі адвокат Маслак М.С. вважає, що судом першої інстанції не враховано норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та, як наслідок, безпідставно стягнуто заборгованість за процентами в розмірі.
Відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави.
Банки під час дії особливого періоду не мають права нараховувати відсотки, а у випадку нарахування зобов`язані їх списати. Для реалізації вказаного права на пільгу, необхідно письмово повідомити банк про проходження військової служби та надати підтверджуючі документи (копію військового квитка з відповідною службовою відміткою, копію довідки про призов військовозобов`язаного на військову службу, копію витягу з наказу або довідки про зарахування до списків військової частини).
Таким чином, на військовослужбовців, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, поширюються пільги, передбачені частиною 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме останні звільнені від нарахування і сплати процентів за споживчим кредитом, а фінансова установа під час дії особливого періоду/воєнного стану не має права нараховувати відсотки, а у випадку нарахування зобов`язана їх списати.
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 дійсно є військовослужбовцем, проходить службу в в.ч. НОМЕР_3 (а.с. 84), мобілізований 27.03.2025 відповідно до копії військового квитка (а.с 81). Однак, останній мобілізований вже після закінчення строку дії договору кредитування, який закінчився 06.03.2025 і нарахування всіх процентів, відбулося до того, як відповідач був мобілізований і почав проходити службу.
Тому, доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів відхиляє.
З приводу заперечень на ухвалу суду від 06.11.2025, якою було відмовлено в зупиненні провадження, суд звертає увагу, що на час прийняття цієї ухвали суд виходив з того, що матеріали справи не містили доказів на підтвердження того, що військове формування, в якому несе службу відповідач, на час розгляду справи в суді, приймає безпосередню участь у виконанні бойових завдань.
Так, Великою Палатою від 12.11.2025 зроблено висновок, що під час застосування правил пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України та аналогічних процесуальних норм права, визначених у пункті 3 частини першої статті 227 ГПК України та в пункті 5 частини першої статті 236 КАС України, судам потрібно виходити з такого:
1) з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан». Також суди за наявності клопотання особи, яка проходить військову службу, зобов`язані зупиняти провадження. Проте, такий висновок зроблений вже після прийняття ухвали Лисянським районним судом від 06.11.2025, а в суді апеляційної інстанції, клопотання про зупинення провадження стороною відповідача не заявлялося.
Враховуючи викладені вище обставини в сукупності, колегія суддів дійшла висновку про законність рішення суду першої інстанції. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи та нормами чинного законодавства. Скаржник в апеляційній скарзі не навів жодного доводу для скасування чи зміни судового рішення, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірним зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг, виконаних робіт та ціною позову, а також понесення таких витрат підтверджено належними доказами.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі приведених вище доводів колегія суддів не вбачає достатніх підстав для задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 35, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Маслак Марії Станіславівни, залишити без задоволення.
Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 06 листопада 2025 року у даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

Судді:
: