Справа № 296/7292/25
2/296/612/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

23 березня 2026 року м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира у складі головуючої судді Петровської М.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Коллект Центр" до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
встановив:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Коллект центр" звернулось до Корольовського районного суду м. Житомира із позовною заявою, відповідно до змісту якої просить:
- стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Коллект центр" заборгованість за договором №4944619 від 01.10.2021 у розмірі 139 740,00 грн;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Коллект центр" понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2 422,40 грн;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Коллект центр" понесені витрати на правову допомогу у розмірі 25 000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 01 жовтня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мілоан" та ОСОБА_1 було укладено договір №4944619, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 20 000,00 грн і зобов`язався повернути його, а також сплатити проценти за його користування у термін, встановлений договором. Також вказує, що 28 грудня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мілоан" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" було укладено договір факторингу №28-12/2021-72, відповідно до умов якого ТОВ "Мілоан" відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту №4944619. У свою чергу Товариство з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" згідно договору відступлення права вимоги № 10-03/2023/01 від 10.03.2023 відступило на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Коллект Центр" право грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту №4944619 від 01.10.2021. Оскільки відповідач не повернув грошові кошти для погашення заборгованості за зобов`язанням, у нього виникла заборгованість, яка становить 139 740,00 грн та складається з наступного: 20 000,00 грн - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту); 119 740,00 грн - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги.
Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира у даній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира у задоволенні клопотання представника позивача - директора Ткаченко М.М. про розгляд справи №296/7292/25 у судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено.
08 серпня 2025 року від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Коллект Центр" – Ткаченко М.М. подано клопотання про витребування доказів у АБ "Укргазбанк", яке задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не виконано вимоги ст.84 ЦПК України в частині вжитих особою, яка подає клопотання, заходів для отримання цього доказу самостійно, доказів вжиття таких заходів.
29 вересня 2025 року на адресу Корольовського районного суду м.Житомира від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Баньківського В.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «Коллект Центр» про стягнення з ОСОБА_1 139 740 грн заборгованості за договором №4944619 від 01.10.2021. В обгрунтування поданого відзиву вказує, що вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині 3 статті 509 та частинах 1,2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складових принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягнути із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Встановлений сторонами договору розмір відсотків є несправедливим та створює дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг. Позивач безпідставно нарахував з 20 000 отриманої позики борг в сумі 139 740 грн, сума якого є непропорційною отриманим коштам. ОСОБА_1 18 березня 2022 був призваний до Збройних Сил України за мобілізацією, проходить військову службу на сьогоднішній день та виконує завдання, пов`язані з захистом держави Україна. ОСОБА_1 є учасником бойових дій. Частиною 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов?язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов?язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Згідно з п. 3 Прикінцевих положень Закону України від 20 травня 2014 року №1275, дія цього Закону в частині звільнення від штрафних санкцій і пені та припинення нарахування процентів за користування кредитом поширюється на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов?язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби. Таким чином відповідач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій. На час виникнення спірних правовідносин діяв особливий період, який триває й до теперішнього часу, й відповідач з часу укладання вказаного договору має право на зазначену пільгу та нарахування відсотків за користування кредитом є неправомірним. Також просив застосувати строк позовної давності до позовних вимог ТОВ «Коллект Центр» про стягнення з ОСОБА_1 139 740 грн заборгованості за договором №4944619 від 01.10.2021. Зазначив, що загальний строк позовної давності тривалістю у три роки закінчився 16.10.2024. Строк спеціальної позовної давності тривалістю в один рік закінчився 16.10.2022. ТОВ «Коллект Центр» здійснювало активну господарську діяльність в 2023 та 2024 роках, що вбачається з фінансових показників товариства, які перебувають у відкритому доступі, а тому мали достатньо можливості звернутися в межах строку позовної давності до суду з позовом про стягнення заборгованості. Безпідставним є стягнення судового збору на суму 2 422,40 грн, оскільки таке стягнення відбувається пропорційно задоволеної судом суми стягнутих коштів, що передбачено положень статті 141 ЦПК України. З тих самих підстав є неспівмірною та безпідставною та не підлягає задоволенню вимога про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 25 000 грн. Крім того, з наданих позивачем доказів вбачається, що допомога надавалася фізичною особою-підприємцем, а не адвокатом, яке передбачено вимогам ст.137 ЦПК України.
06 жовтня 2025 року на адресу Корольовського районного суду м. Житомира від представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» - Ткаченко М.М. надійшла відповідь на відзив, в якій зазначає, що сторонами було погоджено строк користування кредитом, який продовжується у разі наявності непогашеної заборгованості, та таке продовження не потребує додаткових дій ні від кредитора, ні від позичальника. Сторони договору погодили окремий випадок автоматичної пролонгації договору, без необхідності вчинення будь-яких додаткових дій з боку сторін. Підписанням даного договору відповідач погодився на зазначені умови. Отже, ним було надано згоду на автопролонгацію договору у разі наявності заборгованості. Таким чином, кредитором нараховано заборгованість відповідно до умов укладеного договору. З умов договору вбачається, що прострочення зобов`язання та відповідальність за таке прострочення виникають у позичальника після дати завершення періоду, на який продовжено строк кредитування. Розмір та порядок нарахування відсотків погоджений сторонами кредитного договору, підстави виникнення заборгованості є законними, а її розмір розумним та справедливим. Проценти нараховано без порушення ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Нарахування було здійснено до набуття відповідачем статусу військовослужбовця та не здійснювалось у період проходження військової служби. Таким чином, відсутні підстави для застосування ч.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Щодо строку позовної давності, то вказує, що перебіг таких строків було зупинено у зв`язку з введенням карантину, а в подальшому – воєнного стану. Відповідно до п.12 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Таким чином, з 12.03.2020 по 01.07.2023 року перебіг строків позовної давності продовжено, а з 24.02.2022 та по 04.09.2025 перебіг строків позовної давності зупинено. Отже, строки позовної давності не були пропущені позивачем, а підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності у суду відсутні. 
Згідно ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що 01 жовтня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі – Кредитодавець або Товариство) та ОСОБА_1 (далі - Позичальник) було укладено договір про споживчий кредит №4944619.
Кредитний договір підписано ОСОБА_1 електронним підписом U65930.
Згідно п.1.1. Договору, Кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3. договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п.1.2. договору (далі кредит), а позичальник зобов`язався повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі плата) у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором.
Відповідно до п. 1.2. Договору, сума (загальний розмір) кредиту становить 20 000,00 грн.
Згідно п.1.3 Договору, кредит надається строком на 15 днів з 01.10.2021 (строк кредитування).
Відповідно до п.1.4 Договору, термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежів): 16.10.2021.
Згідно п.1.5.1 Договору, комісія за надання кредиту: 600,00 грн, яка нараховується за ставкою 3,00 відсотків від суми кредиту одноразово.
Відповідно до п. 1.5.2. Договору, проценти за користування кредитом: 1140,00 грн, які нараховуються за ставкою 0,38 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
Згідно п. 1.6. Договору, стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Відповідно до п. 2.1. Договору, кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок.
Пунктом 2.3 договору передбачено умови пролонгації договору: позичальник має право неодноразово продовжувати та/або поновлювати пільговий період та збільшувати строк кредитування на таких саме умовах, за умови, що Кредитодавцем надана така можливість Позичальнику відповідно до розділу 6 Правил. Для продовження/поновлення пільгового періоду та збільшення строку кредитування за цим пунктом Позичальник має вчинити дії передбачені цим п.2.3 Договору та розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту (п.2.3.1.1). Пролонгація на стандартних (базових) умовах: Позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли Позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування Позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів (п.2.3.1.2).
Пунктом 3.3.2. договору передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі передбачені цим договором у порядку, строки та терміни передбачені п.п. 1.1.-1.6. та п. 2.4. цього договору.
Відповідно до п. 6.1. Договору, цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Кредитодавця та доступний зокрема через сайт Кредитодавця та\або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.
Відповідно до додатку № 1 до кредитного договору №4944619 від 01.10.2021 «Графік платежів», ОСОБА_1 в строк до 16.10.2021 повинен був сплатити кредит у загальному розмірі 21 740,00 грн, з яких 20 000,00 грн – сума кредиту за договором, проценти за користування кредитом – 1 140,00 грн та комісія за надання кредиту – 600,00 грн.
Зазначені вище умови кредитного договору відповідають паспорту споживчого кредиту №4944619, який є додатком до Договору споживчого кредиту №4944619 від 01.10.2021, підписаним відповідачем.
Відповідно до довідки від 08 травня 2025 року, ТОВ «ФК «Елаєнс», повідомило, що перераховано кредитні кошти в сумі 20 000,00 гривень згідно договору 4944619, за реквізитами кредитної картки №535508ХХХХХХ2079 (а.с.107).
Згідно з наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості за кредитним договором, складеним ТОВ "Мілоан", заборгованість ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту №4944619 від 01.10.2021 станом на 15.12.2021 за період з 01.10.2021 по 15.12.2021 становила 81 740,00 грн, в тому числі: 20 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 61 740,00 грн – заборгованість по відсоткам.
28 грудня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальності «Мілоан» (далі - Клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі – Фактор) укладено договір факторингу №28-12/2021-72.
Відповідно до умов п.2.1 розділу 2, за цим Договором Клієнт - Первісний Кредитор зобов?язується відступити за плату право грошової вимоги у сумі 72 029 930,55, а Фактор зобов?язується, здійснивши фінансування в порядку передбаченому цим Договором, прийняти право грошової вимоги до Боржників, що належить Клієнту, і стає Новим Кредитором за договорами про надання фінансових послуг, укладеними між Клієнтом і Боржниками.
Згідно п.7.1 договору, сторони домовились, що розмір Фінансування за Реєстром Боржників складає 3 255 566 грн 76 коп. Фактор здійснює Фінансування на користь Клієнта шляхом одноразового перерахування суми грошових коштів протягом 5 банківських днів з дати підписання цього Договору.
28.12.2021 ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» підписано акт приймання-передачі реєстру боржників до договору факторингу №28-12/2021-72 від 28.12.2021.
Витягом з реєстру боржників до договору факторингу № 28-12/2021-72 від 28.12.2021 відступлено на користь ТОВ "Вердикт Капітал" право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором №4944619 від 01.10.2021 на загальну суму 81 740,00 грн.
У відповідності до платіжного доручення №0316880000 від 30.12.2021, Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» сплатило на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» фінансування в сумі 3 255 566,76 грн, з призначенням платежу: оплата лоту згідно договору факторингу №28-12/2021-72 від 28.12.2021 без ПДВ.
Згідно з наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості, складеним Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», заборгованість ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту №4944619 від 01.10.2021 станом на 10.03.2023 за період з 28.12.2021 по 23.02.2022 становила 139 740,00 грн, в тому числі: 20 000,00 грн - заборгованість по основній сумі кредиту; 61 740,00 грн – заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги; 58 000,00 грн – нараховані відсотки за кредитним договором.
10.03.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (Новий кредитор) укладено договір відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-03/2023/01, згідно умов п.2.1 якого Первісний кредитор відступає шляхом продажу Новому кредитору належні Первісному кредитору, а Новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених договором, права вимоги Первісного кредитора до боржників, зазначених у додатках № 1 та № 3 до цього договору, за договорами позики (кредитними договорами). Новий кредитор сплачує первісному кредитору за права вимоги грошові кошти у розмірі та у порядку, визначених договором.
Ціна договору за відступлення прав вимоги становить 794 503,18 грн (п.7.1 договору).
10.03.2023 Товариством з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" та Товариством з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» було підписано акт прийому - передачі реєстру боржників за договором факторингу №10-03/2023/01 від 10 березня 2023 року, у відповідності до якого, первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв реєстр боржників кількістю 29 141.
Актом від 31.03.2023 ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» дійшли згоди про зарахування зустрічних однорідних вимог за зобов`язаннями по договорам відступлення прав вимоги, в тому числі № 10-03/2023/01 від 10.03.2023.
Відповідно до реєстру боржників до договору відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023/01 від 10.03.2023 позивач набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 139 740,00 грн, з яких: 20 000,00 грн - заборгованість за основним зобов`язанням; 119 740,00 грн - заборгованість нарахованими процентами.
Згідно з наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості, складеним ТОВ "Коллект Центр",заборгованість ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту №4944619 від 01.10.2021 станом на 25.06.2026 (фактично станом на 10.03.2023) становила 139 740,00 грн, в тому числі: 20 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 119 740,00 грн – заборгованість за відсотками.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Положеннями частин 1, 3 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України).
Відповідно до абз.1 ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно з ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
Відповідно до п.4 ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг укладається виключно в письмовій формі: у паперовому вигляді; у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг»; шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги; в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Згідно п.6 ч.1 ст.3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до ч.3 ст.11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону).
Згідно ч.6 ст.11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом ч.8 ст.11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Згідно ст.13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію».
Правовий висновок щодо правомірності укладення кредитного договору шляхом підписання електронним цифровим підписом викладений у постанові Верховного Суду від 12.01.2021, справа №524/5556/19 (провадження №61-16243св20).
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23.03.2020 у справі №404/502/18 (провадження №61-8449св19) та від 09.09.2020 у справі №732/670/19 (провадження №61-7203св20).
З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку, що договір про споживчий кредит № 4944619 від 01 жовтня 2021 року був укладений між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 з дотриманням вимог законодавства, підписаний відповідачем, та при його укладенні погоджено всі істотні умови кредитування. При цьому, факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджується довідкою від 08 травня 2025 року. Отримання кредитних коштів в сумі 20 000 грн відповідачем не оспорюється.
Також, дослідженими судом договорами факторингу, реєстрами відступлення прав вимоги, платіжними інструкціями, актом зарахування зустрічних вимог, підтверджено, що право вимоги за кредитним договором №4944619 від 01.10.2021 було відступлено ТОВ "Мілоан" на користь ТОВ «Вердикт Капітал», яке в свою чергу відступило його ТОВ «Коллект Центр».
Отже, суд дійшов висновку про обгрунтованість вимог ТОВ «Коллект Центр» в частині стягнення з ОСОБА_1 отриманих кредитних коштів (тіло кредиту) в сумі 20 000 грн, які відповідачем повернуті не були, і наведене останнім не спростовано.
Разом з тим, відповідач не погоджується із розміром нарахованих процентів в сумі 119 740 грн за користування кредитом, стверджуючи, що така сума є непропорційною отриманому кредиту в розмірі 20 000 грн, а також, що проценти не мали бути нараховані в силу приписів ч.15 ст.14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей."
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Як встановлено зі змісту кредитного договору №4944619 від 01.10.2021 та матеріалів справи, строк кредитування закінчився 15.12.2021 з урахуванням п.2.3.1.2 договору (пролонгація) (15 днів + 60 днів).
Отже, проценти за користування кредитом могли бути нараховані відповідачу саме до 15.12.2021 включно за наступною формулою: ((20 000 грн *0,38% *15 днів) + (20 000 грн *5% *60 днів)) і такі складають 61 140 грн за період з 01.10.2021 по 15.12.2021. Нарахування позивачем процентів з 16.12.2021 є неправомірним.
Щодо застосування до спірних правовідносин Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в період по 15.12.2021.
Згідно копії витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.03.2022 № 49, солдата ОСОБА_1 з 18.03.2022 вважати таким, що прибув до військової частини, прийняв посаду та приступив до виконання службових обов`язків, зараховано його в списки особового складу.
Згідно довідки № 24/977 від 12.08.2025, виданої військовою частиною НОМЕР_1 , старший лейтенант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі по мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 . 
ОСОБА_1 є учасником бойових дій у відповідності до посвідчення серії НОМЕР_2 від 08.02.2024.
Отже, оскільки ОСОБА_1 був призваний до лав ЗСУ з 18.03.2022, а проценти за користування кредитом могли бути нараховані йому в строк до 15.12.2021, відтак на нього не розповсюджується дія Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Щодо несправедливих умов в частині стягнення надмірних процентів за користування кредитом.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 9.01.2020 у справі № 643/5521/19 (провадження №61-20093св19) зазначено, що: «в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У постанові ВС від 12.02.2025 у справі № 679/1103/23 зазначено, що принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 (пункт 6.20)).
Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (частина перша статті 613 ЦК України).
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на момент виникнення спірних павовідносин) несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Первісний кредитор як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 9.04.1985 № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9.04.1985 № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17.05.1973 № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005 розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У Рішенні від 11.07.2013 №7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 7.10.2020 у справі № 132/1006/19.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
У постанові ВС від 12.02.2025 у справі № 679/1103/23 зазначено, «що під час розгляду справи суд апеляційної інстанції не спростував доводів ОСОБА_1 щодо несправедливих умов нарахування розміру відсотків за несвоєчасно виконане зобов`язання за кожен день прострочення, зазначивши лише про те, що позичальник із позовом про визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії не звертався. При цьому відсутність такого позову не є перешкодою для врахування інтересів відповідача у цій справі з метою дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів».
На користь тієї обставини, що денна процентна ставка за споживчими кредитами має бути встановлено добросовісно по відношенню до споживача, свідчить і той факт, що законодавцем внесено зміни в статтю 8 Закону України "Про споживче кредитування" та Законом України № 3498-IX від 22.11.2023 доповнено її частиною 5 наступного змісту: "Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %".
Суд вважає, що розмір процентів, які просить стягнути позивач з відповідача не є співмірним тілу кредиту, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості) за користування коштами.
З огляду на зазначене, враховуючи, що заборгованість за договором № 4944619 від 01.10.2021 про споживчий кредит по процентам в розмірі 61 140 грн (в межах строку дії кредитного договору) не є співрозмірною сумі кредиту за договором в розмірі 20 000,00 грн, є непропорційно великою сумою відсотків, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, суд дійшов висновку про те, що розмір процентів за вказаним договором необхідно зменшити до 20 000,00 грн.
Наведений висновок узгоджується із викладеним в постанові Житомирського апеляційного суду від 01.09.2025 у справі №296/6793/24.
Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» 40 000,00 гривень заборгованості за кредитним договором, з яких 20 000,00 гривень - тіло кредиту, 20 000,00 гривень - проценти за користування кредитом.
Щодо застосування строку позовної давності.
Статтею 256 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексу України).
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року в справі № 903/602/24 визначено, що у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року -на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
04 вересня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025 № 4434-IX, яким було виключено п.19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, та відновлено перебіг загального строку позовної давності.
Отже, в цій справі станом на 03.07.2025 позовна давність щодо частково обґрунтованих позовних вимог про стягнення заборгованості не спливла за договором про споживчий кредит від 01.10.2021, перебіг цього строку був зупиненим станом на 03.07.2025 (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану).
За таких обставин, підстави для застосування строків позовної давності у цій справі відсутні.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 693,40 грн (40 000,00 грн/139 740,00 грн*2 422,40 грн) підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.
На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано: договір про надання правничої допомоги №02-09/2024-3 від 02.09.2024, тарифи послуг фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , заявка на надання юридичної допомоги №9 від 01.05.2025, витяг з акту №9 про надання юридичної допомоги від 30.05.2025.
Так, згідно наявного в матеріалах справи Договору №02-09/2024-3 про надання правової допомоги від 02.09.2024, між ТОВ «Коллект Центр» (клієнт) та Фізична особа-підприємець Субора Надія Сергіївна (Виконавець), клієнт доручає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу, в тому числі представляти інтереси товариства в судах (розділ 1 та 2 договору).
Вартість послуг виконавця визначається на підставі тарифів виконавця і зазначається Сторонами в Акті про надання юридичної допомоги (п.4.1 договору). Сума, визначена в Акті про надання юридичної допомоги поверненню не підлягає (п.4.5 договору).
Згідно із тарифами на послуги фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , заявкою на надання юридичної допомоги № 9 та витягом з акту №9, сторонами договору погоджено надання таких правових (юридичних) послуг: усна (з вивченням документів) - вартість за 2 години 4 000 грн; письмова (вивчення документації клієнта з посиланням на нормативно-правові акти та підготовкою аналогічної довідки щодо судової практики) - вартість за 1 годину 3 000 грн; позовна заява – вартість за 6 годин 18 000,00 грн. Загальна сума понесених витрат за надані послуги становить 25 000,00 грн.
Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Будь-якого документу, який підтверджує статус ФОП ОСОБА_2 , як особи, яка набула право надавати правничу допомогу згідно ст.ст.60, 62 ЦПК України, до суду не надано.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19 вказала, що витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у порядку частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 ЦПК України.
Суд зауважує, що адвокатська діяльність не є господарською і, зокрема, підприємницькою, у значенні ст.3 ГК України, а адвокат не є суб`єктом господарювання, який здійснює підприємницьку діяльність (рішення Ради адвокатів України № 13 від 21.02.2023 р.).
Оскільки представником позивача не надано суду докази та документально не підтверджено витрати на правничу допомогу надану саме адвокатом у зв`язку з розглядом цивільної справи в суді, тому у задоволенні вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу слід відмовити.
Керуючись статтями 141, 142, 258, 259, 263-265, 268, 279, 352, 353 Цивільного процесуального кодексу України, -
ухвалив:
Цивільний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (01133, м.Київ, вул.Мечнікова, 3, оф.306, код ЄДРПОУ 44276926) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» заборгованість за договором про споживчий кредит №4944619 від 01.10.2021 в розмірі 40 000,00 грн (сорок тисяч гривень).
В решті позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» 693,40 грн (шістсот дев`яносто три гривні сорок копійок) судових витрат по сплаті судового збору.
В частині вимог про стягнення витрат на правничу допомогу - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складено 23.03.2026.

Суддя М. В. Петровська