П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2026 року м. Київ

Справа № 757/14850/25-ц
Провадження №22-ц/824/2135/2026

Резолютивна частина постанови оголошена 11 лютого 2026 року
Повний текст постанови складено 12 лютого 2026 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М., 
суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач ОСОБА_1 
відповідач  ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 червня 2025 року, ухваленого у складі судді Козлова Р.Ю.,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року до Печерського районного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якому просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 12 червня 2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 470.
Позовна заява мотивована тим, що між сторонами відсутнє взаєморозуміння, вони мають різні погляди на стосунки та відносини в сім`ї, несумісні характери, та між ними не стало спільних інтересів. Шлюб носить формальний характер. Збереження шлюбу неможливо. Сторони не проживають разом та не ведуть спільного господарства.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києвавід 16 квітня 2025 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 червня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, задовольнити.
Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 12 червня 2009 року за актовим записом № 470, у Відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві.
Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 1211 грн. 20 коп.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час розгляду справи судом з'ясовано, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки та втратили один до одного почуття поваги і любові.
З часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позову в суді, примирення між сторонами не відбулось. Позивач не вважає можливим збереження сім'ї та категорично заперечує проти надання судом строку на примирення.
При таких обставинах суд приходить до висновку, що дальше спільне життя подружжя та збереження їх сім'ї неможливе, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін.
Не погоджуючись з рішенням суду, 13 серпня 2025 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.
У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суду першої інстанції безпідставно не оформив ухвалу про відмову у прийняті зустрічного позову у вигляді процесуального документи а лише прийняв протокольну ухвалу, що унеможливило оскарження такої ухвали, що порушило право відповідача на апеляційний перегляд ухвали.
Вказує, що відсутні підстави для розірвання шлюбу і необхідно встановити режим
окремого проживання подружжя.
Також просив надати час на примирення сторін.
Вказує, що розірвання шлюбу порушує принцип якнайкращих інтересів дітей.
Процесуальним правом на подачу відзиву сторона позивача не скористалась.
В судовому засіданні ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги. 
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася, судова повістка, яка надсилалася ОСОБА_1 , повернулася до апеляційного суду з відміткою "адресат відсутній", а відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
За таких обставин, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача ОСОБА_1 .
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла наступних висновків.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 12 червня 2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві.

У шлюбі у сторін народились діти - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Сторони проживали однією сім`єю, проте як зазначає позивач, вони як подружжя тривалий час не підтримують сімейних відносин, не ведуть спільного господарства, не мають взаємних прав та обов`язків. Позивач зазначала про відсутність намірів відновлювати шлюбні стосунки з відповідачем. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.
Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до ч.2 ст. 36, 51 СК України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.
Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).
Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Частиною 2 статті 114 СК України передбачено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Передбачене ч.1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (ч.7 ст.240 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.
Із наведеного вище вбачається, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі №442/6319/16-ц.
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між сторонами, повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, та дійшов обґрунтованого висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність правових підстав для його розірвання.
Під час вирішення клопотання про надання строку для примирення колегія суддів зазначає, що обсяг часу між часом подання позовної заяви у справі в січні 2025 року та до часу апеляційного розгляду справи становить більше одного року, у відповідача було достатньо часу для того, аби скористатись своїм правом в позасудовому порядку переконати позивача щодо доцільності збереження шлюбу та примирення із ним, якщо дійсно відповідач цього примирення потребував. Колегія суддів вважає, що відповідач штучно затягує розгляд справи, фактично примушуючи позивача до перебування у шлюбі з ним.
Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує буде порушувати його законні права та інтереси і суперечить вимогам закону та інституту сім`ї, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Намагання відповідача примиритися з позивачем є виключно його бажанням, яке не підтримується позивачем.
Оскільки суд не може формально застосовувати інститут примирення подружжя, тому, вирішуючи клопотання відповідача про надання строку на примирення, суд апеляційної інстанції повинен оцінити: строк, який сплинув із моменту пред'явлення позову про розірвання та ухвалення оскаржуваного судового рішення причини неподання відповідачем клопотання про надання строку на примирення в суді першої інстанції; вказати на обставини справи, які свідчать про можливість примирення сторін.
Аналогічні висновки виклав у своїй постанові від 08 березня 2023 року Верховний Суд у справі № 127/16963/22-ц (провадження № 61-203св23).
За таких обставин висновок суду першої інстанції про наявність підстав для розірвання шлюбу є правильним, оскільки подальше збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, а клопотання про надання строку для примирення є необґрунтованим.
Будь-які докази, які б свідчили, що сторони примирилися, проживають однією сім`єю як чоловік та дружина в матеріалах справи також відсутні.
Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції з`ясував узагальнені причини фактичного припинення шлюбу та мотиви, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім`ї, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливим та дійшов вірного висновку, що стали неможливим, оскільки сторони не підтримують сімейно - шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача.
Доводи відповідача щодо можливості збереження сім`ї суперечать встановленим у справі обставинам, з яких вбачається, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, що у свою чергу свідчить про його стійке бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачем. За таких обставин, примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону.
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України, визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між сторонами, повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, врахував наявність у сторін двох неповнолітніх дітей, у зв`язку із чим, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність правових підстав для його розірвання.
Зокрема, доводи апеляційної скарги про те, що збереження шлюбу є необхідним для забезпечення найкращих інтересів дітей, є необґрунтованими, оскільки батьки у разі розірвання шлюбу не втрачають ані своїх прав, ані обов`язків щодо виховання, утримання та піклування про дітей, тобто інтереси дітей жодним чином не обмежуються.
Натомість збереження шлюбних відносин за наявності тривалих неприязних відносин між подружжям, відсутності взаєморозуміння та гармонії у сім`ї може негативно впливати на психологічний стан неповнолітніх дітей і спричиняти для них шкідливі наслідки.
За таких обставин саме по собі формальне збереження шлюбу не може вважатися таким, що відповідає найкращим інтересам дитини.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суду першої інстанції безпідставно не оформив ухвалу про відмову у прийняті зустрічного позову у вигляді процесуального документи а лише прийняв протокольну ухвалу, що унеможливило оскарження такої ухвали, що порушило право відповідача на апеляційний перегляд ухвали є необґрунтованим виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 5 ст. 259 ЦПК України, ухвали суду, постановлені окремим документом, підписуються суддею (суддями) та приєднуються до справи. Ухвали, постановлені без оформлення окремого документа, фіксуються у протоколі судового засідання. Суд має право оформити такі ухвали окремим документом після закінчення судового засідання.
Отже, наведена норма не є імперативною щодо обов`язкового письмового оформлення кожної ухвали окремим документом, а має диспозитивний характер, надаючи суду право самостійно вирішувати питання щодо необхідності її оформлення як окремого процесуального документа. Таким чином, суд першої інстанції мав право не оформлювати ухвалу про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви у вигляді окремого процесуального документа.
Також апеляційний суд зазначає, що хоч і вказана ухвала була протокольною, це жодним чином не обмежувало право відповідача звернутись до суду з апеляційною скаргою на таку ухвалу.
Вказане також підтверджується висновком Верховного Суду у справі № 361/7488/23 від 22 серпня 2020 року зокрема зазначено, що «Згідно з пунктом 1 частини першої статті 258 ЦПК України судовими рішеннями є, серед іншого, ухвали.
Процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал (частина друга статті 258 ЦПК України).
Відповідно до частин четвертої, п`ятої та восьмої статті 259 ЦПК України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.
Ухвали суду, постановлені окремим документом, підписуються суддею (суддями) і приєднуються до справи. Ухвали, постановлені судом, не виходячи до нарадчої кімнати, заносяться до протоколу судового засідання.
Усі судові рішення викладаються письмово у паперовій та електронній формах.
Постановлення судом першої інстанції ухвали про заміну сторони правонаступником не виходячи до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання не змінює вимоги пункту 28 частини першої статті 353 ЦПК України про те, що такий вид ухвал підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду та не може бути перешкодою у реалізації однієї з основних засад судочинства - забезпечення апеляційного оскарження судового рішення.
Помилковим є висновок суду апеляційної інстанції щодо допустимості оскарження в апеляційному порядку лише судових рішень, оформлених окремим документом, тоді як ухвала від 18 жовтня 2018 про задоволення клопотання ТОВ «ФК «Сіті Фінанс» про заміну сторони у справі є протокольною, оскільки положення частин четвертої, п`ятої статті 259 та частини першої статті 353 ЦПК України не ставлять можливість реалізації учасником справи права на апеляційне оскарження певного кола ухвал місцевого суду в залежності від їх поділу на протокольні та такі, що оформлені окремим документом, як і не містять заборони оскарження в апеляційному порядку протокольних ухвал».

Відповідно до ч. 1 ст. 119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно.
Таким чином, відповідач не був позбавлений можливості оскаржити протокольну ухвалу суду першої інстанції про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви в апеляційному порядку, однак таким правом не скористався. У зв`язку з цим доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
Отже, наведена норма передбачає можливість встановлення режиму окремого проживання подружжя у випадку небажання дружини або чоловіка проживати спільно. Водночас, на думку апеляційного суду, застосування такого правового режиму є доцільним за наявності сумнівів у позивача щодо доцільності розірвання шлюбу, а також за наявності реальних (теоретичних і практичних) можливостей для збереження шлюбних відносин.
Разом із тим, звертаючись до суду з позовом, позивачка чітко висловила намір на розірвання шлюбу та зазначила, що збереження шлюбних відносин є неможливим а також в суді першої інстанції не зазначила про бажання застосування режиму окремого проживання.
За таких обставин підстав для встановлення режиму окремого проживання подружжя апеляційний суд не вбачає.
Враховуючи викладене колегія суддів дійшла до висновку, що доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно прийняв позовну заяву до розгляду є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.
Інші доводи апеляційної скарги Відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують, на їх правильність не впливають.
А отже доводи апеляційної скарги щодо неповного з'ясування судом першої інстанції обставин справи і невмотивованість рішення в оскаржуваній частині не знайшли своє підтвердження, а отже апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 червня 2025 року без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
Оскільки Київський апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення а рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 червня 2025 року, розподіл судових витрат у зв`язку зі сплатою судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 червня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна