ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
12.03.2026	Справа № 910/14871/25	

Суддя Господарського суду міста Києва Привалов А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні за участю секретаря судового засідання Ягельської А.О., в порядку загального позовного провадження 

справу № 910/14871/25 
за позовом Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева"
до Державного підприємства "Науково-дослідний інститут "Квант"
про стягнення 13 030 383,04 грн

За участю представників сторін: 
від позивача: Луценко О.І.; 
від відповідача: Коваленко В.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Завод імені В.О. Малишева" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Науково-дослідний інститут "Квант" про стягнення 13 030 383,04 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором поставки № 373 дп від 09.09.2022, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 10 162 813,73 грн, за прострочення сплати якої нараховані 3% річних у розмірі 339 777,58 грн, інфляційні втрати - 1 309 039,96 грн та пеня у сумі 1 218 751,77 грн. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/14871/25 та постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 22.01.2026 об 11:30 год. 
11.12.2025 через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшло дві аналогічних за змістом заяви про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, проведення якої доручити Слобідському районному суду міста Харкова.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.12.2025 відмовлено у задоволенні заяв представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні іншого суду.
17.12.2025 через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшло клопотання про зменшення штрафних санкцій.
14.01.2026 через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2026 задоволено заяву представника Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" Луценко О.І. про розгляд справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
22.01.2026 через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшли заперечення на клопотання про зменшення штрафних санкцій.
Присутній у підготовчому засіданні 22.01.2026 представник позивача позовні вимоги підтримав.
Представник відповідача у підготовче засідання не з`явився.
У підготовчому засіданні 22.01.2026, ураховуючи відсутність будь-яких заяв і клопотань представників сторін, суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 19.02.2026, яка занесена до протоколу судового засідання від 22.01.2026.
У зв`язку з технічними проблемами, які сталися в підсистемі відеоконферензв`язку 19.02.2026, суд відклав розгляд справи на 05.03.2026.
Присутній у судовому засіданні 05.03.2026 представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, наведені у позовній заяві. 
Представник відповідача щодо наявності заборгованості перед позивачем не заперечував та просив суд задовольнити клопотання про зменшення штрафних санкцій. присутній у судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, посилаючись на обставини, наведені у відзиві на позовну заяву.
Відповідно до ч. 6 ст. 216 ГПК України у судовому засіданні було оголошено перерву до 12.03.2026.
У судовому засіданні 12.03.2026, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

УСТАНОВИВ:

09.09.2022 між Державним підприємством "Завод імені В.О. Малишева" (за договором - покупець) та Державним підприємством "Науково-дослідний інститут "Квант" (за договором - постачальник) було укладено Договір поставки № 373дп (надалі - Договір), відповідно до умов якого постачальник з дотриманням вимог законодавства зобов`язується поставити Електродвигуни ИУС-0,12, Електродвигуни ИУС-1,5, Електромашинні підсилювачі ИП-2.0 (далі - вироби) в номенклатурі та кількості, що зазначені в специфікаціях, що є невід`ємною частиною цього договору (в редакції Додаткової угоди № 1 від 06.06.2023), а покупець зобов`язується прийняти вироби та здійснити оплату на умовах, визначених цим договором.
Згідно з п. 5.3 Договору, покупець здійснює оплату виробів на умовах 80% передоплати протягом 5 банківських днів після підписання специфікації, залишок у розмірі 20% здійснюється протягом 10 календарних днів після реєстрації постачальником податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, якщо інші умови оплати не визначені сторонами у відповідній специфікації. 
09.09.2022 сторонами було укладено Специфікацію № 1 до договору на поставку виробів на загальну суму 89 924 грн 82 коп., у тому числі ПДВ 14 987 грн 47 коп., згідно з пунктом 5 якої визначено умови оплати: 100% передоплати на протязі 5 банківських днів після підписання Специфікації. 
25.10.2022 позивачем здійснено передоплату у сумі 89 924,82 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 5513. 
На виконання умов Специфікації № 1 до договору відповідачем було поставлено товар на суму 89 924 грн 82 коп., у тому числі ПДВ 14 987 грн 47 коп., що підтверджується видатковою накладною № 11 від 01.12.2022, товарно-транспортною накладною № Р11 від 01.12.2022 та прибутковим ордером № 374 від 01.12.2022. 
06.06.2023 сторони уклали Додаткову угоду № 1 до Договору поставки № 373 дп від 06.06.2023, якою внесено зміни до пунктів договору 1.1., 2.1., 3.2., 4.3., 5.3., 7.1., розділу 15 та викладено Додаток № 1 - Специфікація у новій редакції. 
Також, 06.06.2023 сторонами було укладено Специфікацію № 2 до договору на поставку виробів на загальну суму 21 078 442 грн 08 коп., у тому числі ПДВ 3 513 073 грн 68 коп., згідно з пунктом 5 якої визначено умови оплати: 80% передоплати протягом 5 банківських днів після підписання специфікації, 20% протягом 10 календарних днів після реєстрації постачальником податкової накладної.
09.06.2023 позивачем здійснено передоплату у сумі 16 862 753 грн 66 коп., що підтверджується платіжною інструкцією № 5553.
Згідно з п. 3.2 Договору № 373дп (в редакції Додаткової угоди № 1 від 06.06.2023), строк поставки Виробів складає до 60 календарних днів з дня отримання 80% передплати згідно п. 5.3 Договору, якщо інші умови поставки не визначені Сторонами у відповідній Специфікації. Можлива дострокова поставка виробів по мірі їх готовності. Датою поставки виробів вважається дата підписання видаткової накладної.
Відповідно до п. 12.1 Договору № 373дп, даний Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 31.12.2023, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань.
Як свідчать додані до справи документи, на виконання умов Специфікації № 2 до договору відповідачем було поставлено товар на загальну суму 6 699 939 грн 93 коп., у тому числі ПДВ 1 115 656 грн 67 коп., що підтверджується видатковою накладною № 90 від 07.07.2023, прибутковим ордером № 233 від 07.07.2023; видатковою накладною № 123 від 16.08.2023, прибутковим ордером № 260 від 16.08.2023; видатковою накладною № 124 від 25.08.2023, прибутковим ордером № 264 від 25.08.2023; видатковою накладною № 227 від 13.12.2023, прибутковим ордером № 348 від 13.12.2023; видатковою накладною № 60 від 02.04.2024, товарно-транспортною накладною № Р60 від 02.04.2024, прибутковим ордером № 152 від 26.07.2024; видатковою накладною № 61 від 03.04.2024, товарно-транспортною накладною № Р61 від 03.04.2024, прибутковим ордером № 153 від 26.07.2024; видатковою накладною № 82 від 30.04.2024, прибутковим ордером № 50 від 30.04.2024; видатковою накладною № 100 від 11.06.2024, товарно-транспортною накладною № Р100 від 11.06.2024, прибутковим ордером № 123 від 11.06.2024.
Оскільки відповідач у встановлений договором строк не здійснив повну поставку передплаченого товару, 10.10.2024 позивач надіслав на адресу відповідача претензію за вих. № 002-16/013/5182 від 04.10.2024 з вимогою повернути частину сплаченого авансу у сумі 10 162 813,73 грн, у зв`язку з односторонньою відмовою від поставки решти виробів за умовами Договору № 373дп. 
Як зазначає позивач, ним було ініційовано процедуру медіації за участю АТ «Українська оборонна промисловість», під час якої відповідач визнав заборгованість з поставки виробів на суму 10 162 813,73 грн, що підтверджується листом за вих. № 548-170 від 14.11.2024. Проте, до теперішнього часу не здійснив ані поставку виробів, ані повернув частини отриманого авансового платежу.
Отже, внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором виникла заборгованість у загальному розмірі 10 162 813,73 грн, за прострочення сплати якої позивачем, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період з 10.10.2024 по 17.10.2025, нараховані інфляційні втрати в розмірі 1 309 039,96 грн та 3% річних за період з 10.10.2024 по 20.11.2025. Крім того, позивачем на підставі п. 9.1. Договору нарахована пеня в розмірі 79 974,40 грн за несвоєчасну поставку товару за договором у період з 09.08.2023 до 11.06.2024. 
Під час розгляду справи відповідач щодо наявності заборгованості у розмірі 10 162 813,73 грн не заперечував, однак просив зменшити інфляційні втрати та пеню на 99%, посилаючись на скрутне матеріальне становище. 
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку.
Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
На підставі Договору поставки № 373 дп від 09.09.2022, між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання глави 54 ЦК України (поставка, купівля-продаж).
Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
У частині 2 статті 712 ЦК України зазначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до положень статей 11, 525, 526, 629 Цивільного кодексу України, договір як підстава для виникнення господарських зобов`язань є обов`язковим для виконання сторонами, за загальним правилом сторони не мають права змінити умови відповідного зобов`язання в односторонньому порядку, а повинні виконувати його належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Як свідчать матеріали справи, 06.06.2023 сторонами було укладено Специфікацію № 2 до договору на поставку виробів на загальну суму 21 078 442 грн 08 коп., у тому числі ПДВ 3 513 073 грн 68 коп., згідно з п. 5 якої визначено умови оплати: 80% передоплати протягом 5 банківських днів після підписання специфікації, 20% протягом 10 календарних днів після реєстрації постачальником податкової накладної.
09.06.2023 позивачем здійснено передоплату у сумі 16 862 753 грн 66 коп., що підтверджується платіжною інструкцією № 5553.
Згідно з п. 3.2 Договору (в редакції Додаткової угоди № 1 від 06.06.2023), строк поставки Виробів складає до 60 календарних днів з дня отримання 80% передплати згідно п. 5.3 Договору, якщо інші умови поставки не визначені Сторонами у відповідній Специфікації. Можлива дострокова поставка виробів по мірі їх готовності. Датою поставки виробів вважається дата підписання видаткової накладної.
На виконання умов Специфікації № 2 до договору відповідачем було поставлено товар на загальну суму 6 699 939 грн 93 коп., у тому числі ПДВ 1 115 656 грн 67 коп., що підтверджується видатковою накладною № 90 від 07.07.2023, прибутковим ордером № 233 від 07.07.2023; видатковою накладною № 123 від 16.08.2023, прибутковим ордером № 260 від 16.08.2023; видатковою накладною № 124 від 25.08.2023, прибутковим ордером № 264 від 25.08.2023; видатковою накладною № 227 від 13.12.2023, прибутковим ордером № 348 від 13.12.2023; видатковою накладною № 60 від 02.04.2024, товарно-транспортною накладною № Р60 від 02.04.2024, прибутковим ордером № 152 від 26.07.2024; видатковою накладною № 61 від 03.04.2024, товарно-транспортною накладною № Р61 від 03.04.2024, прибутковим ордером № 153 від 26.07.2024; видатковою накладною № 82 від 30.04.2024, прибутковим ордером № 50 від 30.04.2024; видатковою накладною № 100 від 11.06.2024, товарно-транспортною накладною № Р100 від 11.06.2024, прибутковим ордером № 123 від 11.06.2024.
Згідно з ч. 1 та ч. 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. 
Таким чином, відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України у покупця виникає право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати від продавця, який одержав суму попередньої оплати товару і не поставив його у встановлений строк. 
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.10.2013 по справі № 5011-42/13539-2012|3-30гс13. 
Отже, у розумінні приписів цієї норми покупцю належить право вимагати, крім іншого, повернення передоплати за непоставлений товар. При цьому, попередньою оплатою є часткова або повна оплата товару до його передання продавцем.
Визначене зазначеною нормою право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов`язання, внаслідок якої припиняється зобов`язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове грошове зобов`язання.
Тобто, виходячи з аналізу положень статті 693 Цивільного кодексу України умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Тобто, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.
При цьому, оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.
10.10.2024 позивач надіслав на адресу відповідача претензію за вих. № 002-16/013/5182 від 04.10.2024 з вимогою повернути частину сплаченого авансу у сумі 10 162 813,73 грн, у зв`язку з односторонньою відмовою від поставки решти виробів за умовами Договору №373дп.
В силу ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Як свідчать матеріали справи, відповідач свої зобов`язання щодо передачі позивачу товару на суму 10 162 813,73 грн до теперішнього часу не виконав. Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми попередньої оплати в розмірі 10 162 813,73 грн обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Крім того, при зверненні до суду позивач також просив стягнути з відповідача на його користь нараховані за період з 10.10.2024 по 17.10.2025 інфляційні втрати в розмірі 1 309 039,96 грн та 3% річних за період з 10.10.2024 по 20.11.2025.
Відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховний Суд №910/12604/18 від 01.10.2019).
У постанові Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19 викладено правовий висновок про те, що при розрахунку "інфляційних втрат" у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин за аналогією закону підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 27.07.2007 № 265, а також визначений порядок нарахування інфляційних втрат у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу.
Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац 5 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078).
Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що вони є арифметично невірними, оскільки позивачем неправильно визначено початок перебігу строку, з якого відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.
Як убачається з умов укладеного між сторонами Договору поставки № 373 дп від 09.09.2022, останній не містить строків повернення суми попередньої оплати, у випадку відмови покупця від договору.
Відтак, до правовідносин сторін підлягають застосуванню приписи ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Позивач 10.10.2024 надіслав на адресу відповідача претензію за вих. № 002-16/013/5182 від 04.10.2024 з вимогою повернути частину сплаченого авансу у сумі 10 162 813,73 грн. Доказів отримання вказаної претензії відповідачем матеріали справи не містять.
Таким чином, ураховуючи поштовий перебіг та семиденний строк, передбачений ч. 2 ст. 530 ЦК України в частині виконання обов`язку з повернення коштів, відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання з 21.10.2024, а не з 10.10.2024 (дня направлення претензії на адресу відповідача), як помилково зазначив позивач у своїх розрахунках.
Отже, з огляду на викладені вище обставини, судом здійснено перерахунок інфляційних втрат за період з листопада 2024 року по жовтень 2025 року та 3% річних за період з 21.10.2024 по 20.11.2025. За розрахунком суду, розмір інфляційних втрат становить 1 106 197,75 грн 3 % річних - 330 614,38 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, заставою, притриманням, завдатком. 
Статтею 611 Цивільного кодексу України зазначено, що одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, зокрема у випадку прострочення виконання. 
Відповідно до приписів ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Умовами п. 9.1 Договору передбачено, що у разі порушення термінів поставки виробів, постачальник зобов`язується сплатити покупцю пеню в розмірі 0,01% вартості невчасно поставлених виробів за кожен день прострочення.
Як установлено судом, відповідно до умов п. 3.2 Договору (в редакції Додаткової угоди № 1 від 06.06.2023) відповідач повинен був поставити товар у строк по 08.08.2023 (включно) на загальну суму 21 078 442,08 грн., у тому числі ПДВ 3 513 073,68 грн. 
Відповідачем здійснено поставку виробів на загальну суму 6 699 939,93 грн, у зв`язку з чим позивачем за період з 09.08.2023 до 11.06.2024 здійснено нарахуванні пені у загальному розмірі 79 974,40 грн.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку, що він є арифметично невірним, оскільки позивачем день поставки товару включався як день, у який сума заборгованості ще не змінилася, що суперечить ст. 599 ЦК України та судовій практиці.
За розрахунком суду розмір пені за період з 09.08.2023 до 11.06.2024 становить 79369,24 грн.
Щодо клопотання відповідача про зменшення пені та втрат від інфляції, суд зазначає наступне.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.19 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17 тощо).
Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18). Визначені ч.2 ст.625 ЦК право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг). 
Отже, суд не наділений повноваженнями зменшувати нараховані відповідно до законодавства інфляційні втрати та 3% річних.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03.04.2020 у справі № 920/653/19 та від 31.01.2022 у справі № 910/15116/18.
Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.
Водночас, зазначені норми чинного законодавства України не містять переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
За змістом зазначених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.
Аналогічні за змістом висновки щодо застосування приписів статті 551 Цивільного кодексу України викладено Верховним Судом у постановах, зокрема від 26.07.2018 у справі №924/1089/17, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 27.03.2019 у справі №912/1703/18, від 06.11.2019 у справі №917/1638/18, від 17.12.2019 у справі №916/545/19, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 26.02.2020 у справі №925/605/18, від 17.03.2020 №925/597/19, від 18.06.2020 у справі №904/3491/19 від 14.04.2021 у справі №922/1716/20.
Натомість, відповідачем до матеріалів справи не надано належних і допустимих доказів, які підтверджують фінансовий та майновий стан відповідача на даний час, який, у свою чергу, впливає на виконання зобов`язань пере позивачем.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. 
За приписами ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі Проніна проти України , в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. 
Керуючись статтями 74, 76-80, 123, 126, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.
2. Стягнути з Державного підприємства "Науково-дослідний інститут "Квант" (03150, м. Київ, вул. Івана Федорова, буд. 4, код ЄДРПОУ 14308138) на користь Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" (61037, м. Харків, вул. Тарасенка Георгія, буд. 126, код ЄДРПОУ 14315629) заборгованість у розмірі 10 162 813 грн 73 коп., пеню - 79 369 грн 24 коп., інфляційні втрати - 1 106 197 грн 75 коп., 3% річних - 330 614 грн 38 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 140 147 грн 94 коп.
3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.
4. В іншій частині вимог - в позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 17.03.2026. 

Суддя А.І. Привалов