ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/342/26 Справа № 175/4077/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Краснокутська Н. С. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,
за участю секретаря судового засідання Карпенка М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2025 року в цивільній справі номер 175/4077/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області (Дніпровського районного суду Дніпропетровської області) звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано. За час сумісного життя сторонами придбано спільне майно - двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54 кв. м. Право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем. У зв`язку із наявністю спору про поділ майна позивачка вимушена звернутися до суду з цим позовом.
Позивачка просила суд здійснити поділ квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54 квадратних метрів, що є об`єктом права спільної власності подружжя; визнати за ОСОБА_1 право власності на частину двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54 квадратних метрів.
Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54 квадратних метрів (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 96049614129).
Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54 квадратних метрів (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 96049614129).
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , 50% судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, що складає 2600,00 грн.
Повернуто ОСОБА_1 з Державного бюджету України 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 2600,00 грн, згідно з квитанцією №9367-4587-4806-7430 від 22.01.2025 року.
Із вказаним рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, просила апеляційний суд скасувати рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05.05.2025 року в справі №175/4077/25 та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та неповним з`ясуванням обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи.
Позивачка не може погодитись з висновками суду, оскільки залишилось не визначеним питання про доступ до майна, а саме квартири, та розподіл іншого майна, що знаходиться чи знаходилося у квартирі.
Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Мазира Н.О. апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
У судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції відповідач ОСОБА_2 вважав рішення суду першої інстанції законним. 
Заслухавши суддю – доповідача, представника позивачки та відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 жовтня 2000 року (а.с. 15).
12.03.2024 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано (а.с. 16).
За час спільного подружнього життя сторонами набуто спільне майно, а саме: двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54 квадратних метрів. Право власності на вказане майно зареєстровано за відповідачем (а.с. 17-20). 
Відповідач не заперечував проти поділу нерухомого майна (квартири) у рівних частках (50/50) (а.с. 37).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружиніта чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.
Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. 
Відповідно до положень статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. 
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 жовтня 2000 року.
12.03.2024 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано.
За час спільного подружнього життя сторонами набуто спільне майно, а саме: двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54 квадратних метрів. Право власності на вказане майно зареєстровано за відповідачем (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 96049614129).
Відповідач не заперечував проти поділу нерухомого майна (квартири) у рівних частках (50/50).
За таких обставин, виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про обґрунтованість позовних вимог про визнання спірного нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та розділу спільного нерухомого майно, визнавши за позивачкою та відповідачем право власності на нерухоме майно по частці, оскільки квартира, яка є предметом спору, придбана сторонами під час перебування у шлюбі, відповідач не заперечує проти поділу квартири у рівних частках.
Розглядаючи довід апеляційної скарги про неповноту рішення суду у зв`язку з не вирішенням питання про доступ до майна, а саме квартири, та розподілом іншого майна, що знаходиться/знаходилося у квартирі, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до частин 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно з частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя вбачається, що позивачка заявила вимоги про поділ квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54 квадратних метрів, що є об`єктом права спільної власності подружжя, а також визнання за ОСОБА_1 права власності на частину цієї квартири. 
Відтак, суд, керуючись нормами статті 13 ЦПК України, правомірно розглянув справу саме в межах заявлених позовних вимог, інших вимог позивачкою заявлено не було. 
Таким чином, апеляційний суд вважає цей довід апеляційної скарги безпідставним.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами та спрямовані на переоцінку доказів у справі.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 березня 2026 року.

Судді: