Справа № 466/2390/21 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В. 
Провадження № 22-ц/811/2179/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.
секретаря: Підлужного В.І., 
з участю: представника відповідача (позивача за зустрічним позовом) – адвоката Медвідь Ю.О., Косіковської В.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника  ОСОБА_1 – адвоката Крет О.І.,  представника ОСОБА_2 – адвоката Медвідь Ю.О. на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 12 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:
В березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя .
Позовні вимоги мотивував тим, що 16 вересня 2012 року між Позивачем ОСОБА_1 і Відповідачем ОСОБА_2 був укладений шлюб, зареєстрований у Павлівській сільській раді Радехівського району Львівської області, актовий запис №13. Від шлюбу народилось двоє дітей: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 29 січня 2021 року шлюб було розірвано в судовому порядку. Після розірвання шлюбу діти проживають з Позивачкою. На утримання дітей ним щомісячно сплачуються аліменти на користь відповідача, які у судовому порядку призначено до сплати розмірі 1/3 із всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 березня 2020 року і до досягнення дітьми повноліття. Під час шлюбу 30 листопада 2017 року Позивачем разом з Відповідачем було придбано майно, що належить на праві спільної сумісної власності, а саме, однокімнатну квартиру, загальною площею 41,9 кв.м, шо розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Згоди про добровільний поділ однокімнатної квартири, загальною площею 41.9 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та яка є спільною сумісною власністю, між стронами не досягнуто.
Представником позивача за зустрічним позовом, було подано зустрічну позовну заяву, в якій просить суд у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/4 ідеальних частки однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 ідеальну частку однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у вигляді вартості 1/4 частини вартості однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 в сумі 205 762,75 грн. двісті п`ять тисяч сімсот шістдесят дві гривні сімдесят п`ять копійок) та залишити вказану квартиру у власності ОСОБА_2 .
Позовні вимоги мотивувала тим, що дана квартира набута у власність за гроші, подаровані батьками ОСОБА_2 . Зазначала, що після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, на утриманні позивача залишилися двоє малолітніх дітей, 2013 та 2017 років народження. Для забезпечення належного фізичного та духовного розвитку, а також матеріального забезпечення дітей такого віку розмір аліментів, котрі сплачується відповідачем, є абсолютно недостатнім, адже розмір аліментів на двох дітей на місяць складає близько 3000,00 грн. Аліменти, які оплачуються відповідачем на утримання двох дітей є недостатніми також і для забезпечення лікування дітей. Тому, двоє малолітніх дітей фактично залишаються на утриманні та матеріальному забезпечення позивача. Звертала увагу суду й на те, що відповідачем не виконувався добровільно обов`язок щодо сплати аліментів на отримання двох неповнолітніх дітей. Також зазначає, що проживання сторін після розірвання шлюбу в одній квартирі є неможливим. Інший будинок чи квартира в якому могли б проживати позивач за зустрічним позовом відсутні.
Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 12 травня 2025 року первісний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про поділ спільного майна подружжя – задоволено частково.
Зустрічний позов ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про поділ спільного майна подружжя – задоволено частково.
В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :
Визнано за ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) – право власності на 3/4 ідеальної частки однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Припинено право власності ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) на 3/4 ідеальної частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) грошову компенсацію у вигляді вартості 1/4 ідеальної частки однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 в сумі 300155,25 грн.
Визнано за ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) право власності на 1/4 ідеальної частки однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Припинено право власності ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) на 1/4 ідеальної частки однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір на користь Державного бюджету України в розмірі 1887,84 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) судовий збір на користь Державного бюджету України в розмірі 5833,32 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) 9004,62 грн. судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) 3001,55 грн. судового збору.
Рішення суду оскаржили представник  ОСОБА_1 – адвокат Крет О.І., та представник ОСОБА_2 – адвокат Медвідь Ю.О.
В своїй апеляційній скарзі представник  ОСОБА_1 – адвокат Крет О.І. покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Звертає увагу на те, що суд дійшов передчасного висновку про наявність підстав для збільшення частки ОСОБА_2 , не встановивши умови: факту недостатності
аліментів. Більш того, суд не надав оцінки тому факту, що свідки позивача за
зустрічним позовом не заперечували та підтверджували факти допомоги Позивача
дітям, окрім сплати аліментів. Однак судом не досліджувались обставини достатності
чи недостатності аліментів, а відтак будь-які висновки з даного приводу є прийняті
поза межами предмету судового розгляду та досліджених судом обставин.
Звертає увагу на те, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у спільному майні можливе лише за його згодою, а ОСОБА_1 такої згоди не надавав.
Просить рішення суду змінити та задовольнити його позов.
В своїй апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 – адвокат Медвідь Ю.О. покликається на те, що рішення суду рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Покликається на те, що з початку 2022 року відповідач покинув територію України та до теперішнього часу не повернувся, при цьому не виявляє наміру повернутись у майбутньому, що прямо підтверджується його фактичним місцем перебування та характером його дій. Упродовж усього цього часу відповідач не підтримує стійкого зв`язку з дітьми, не бере участі в їх вихованні, не цікавиться станом здоров`я, навчанням, соціальним оточенням, психологічним розвитком дітей, не ініціює особистих зустрічей, не здійснює моральної підтримки, фактично самоусунувся від виконання батьківських функцій у будь-якій формі. Враховуючи ухилення від участі в утриманні дітей, примусове виконання аліментного обов`язку, фізична та емоційна відстороненість від дітей, виїзд за кордон без повернення, — вважає, що відсутні будь-які підстави для збереження рівності часток подружжя у спільному майні, а навпаки — наявні всі передумови для обґрунтованого відступу від неї на користь позивачки.
Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача (позивача за зустрічним позовом) – адвоката Медвідь Ю.О., Косіковської В.В., на підтримання своєї апеляційної скарги та заперечення апеляційної скарги ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – адвоката Крет О.І. слід задовольнити частково, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Медвідь Ю.О. – задовольнити.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Частково задовольняючи позовні вимоги первинного та зустрічного позову про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції, встановивши, що після розірвання шлюбу між сторонами двоє неповнолітніх дітей залишилися проживати із відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) та перебувають на її повному утриманні, тоді як позивач (відповідач за зустрічним позовом) не приймає участі у матеріальному забезпеченні та вихованні дітей, дійшов висновку про наявність підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя та збільшення частки позивача (за зустрічним позовом) з метою якнайкращого забезпечення інтересів дітей.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Судом встановлено, що 16.09.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, зареєстрований у Павлівській сільській раді Радехівського району Львівської області згідно актового запису №13, що підтверджується також копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 .
За час шлюбу в подружжя народилося двоє спільних дітей: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 ), та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_5 ).
Між ТзОВ «МС Імперіал» та ОСОБА_2 30.11.2017 року було укладено договір купівлі продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 29.01.2021 року у справі №451/169/20 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.
Відповідно до заочного рішення Радехівського районного суду Львівської області від 30.11.2020 року у справі №451/365/20 встановлено розмір аліментів, котрі підлягають стягненню щомісячно з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дітей в розмірі 1/3 із всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.03.2020 року і до досягнення дітьми повноліття.
Згідно довідки про місце проживання від 15.06.2019 року ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .
З довідки про місце проживання від 09.07.2019 року вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .
З довідки про місце проживання від 09.07.2019 року вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .
Згідно з висновком вартості об`єкта оцінки від 09.12.2022 року ринкова вартість 1-но кімнатної квартири, загальною площею 41,9 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , становить 1200621,00 грн.
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України).
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 569/13242/14-ц.
Стаття 41 Конституції України гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції»).
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.
Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 534/1017/20.
Відповідно до частини третьої, четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18, а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22).
Подібні правила викладені також у частині першій статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19.
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частини 1, 2, 4 статті 71 СК України).
Відповідно до частини другої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці третьому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).
Аналіз наведених вище норм сімейного законодавства України дає підстави для висновку про те, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках.
Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріальне забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 надав роз`яснення щодо підстав для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно. Зокрема, зазначено, що обставини, які є підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно можна поділити на дві групи: негативні, тобто ті, що надають можливість суду зменшити розмір частки одного з подружжя (частина друга статті 70 СК України); позитивні, що дають змогу суду збільшити розмір частки одного з подружжя (частина третя статті 70 СК України).
В якості негативних обставин (частина друга статті 70 СК України) законодавець на рівні СК України передбачив орієнтовний їх перелік (зокрема, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї), за наявності яких суд може зменшити частку одного з подружжя. Такі обставини можуть застосовуватися як окремо, так і в сукупності. Тобто законодавець невичерпно виокремив випадки недобросовісної поведінки одного з подружжя як під час шлюбу, так і після його розірвання щодо виконання своїх сімейних обов`язків та майна і встановив наслідок такої недобросовісної поведінки - зменшення розміру частки одного з подружжя.
Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину другу статті 70 СК України доповнено словами «ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей)». Тобто на рівні СК України передбачено, що ухиляння від участі в утриманні дитини (дітей) є підставою для втручання в майнову сферу одного із подружжя за ухилення від виконання сімейного обов`язку з утримання дитини (дітей). Законодавець не пов`язує наявність такої негативної обставини ні з договором про сплату аліментів на дитину (дітей) чи рішенням суду (судовим наказом) про стягнення аліментів на дитину (дітей), ні з розміром заборгованості зі сплати аліментів. Тому ухилення від участі в утриманні дитини (дітей) може мати місце у разі: невиконання одним з батьків договору про сплату аліментів на дитину (дітей); невиконання рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей); нездійснення одним з батьків жодного утримання за відсутності договору про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей).
За наявності позитивних обставин (частина третя статті 70 СК України) суд може збільшити частку в праві на майно того з подружжя, з яким проживають діти до вісімнадцяти років або повнолітні непрацездатні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Тобто законодавець пов`язує збільшення частки у праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина (діти), у разі, якщо недостатнім є розмір аліментів, які вона (вони) одержують. Таким чином, закон передбачає такий алгоритм: існує та виконується договір про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду (судовий наказ) про стягнення аліментів на дитину (дітей); на дитину призначені аліменти; розмір аліментів, які вона (вони) одержує (одержують), недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування; під час поділу майна подружжя частка в майні того з них, з ким проживає дитина (діти), за рішенням суду збільшується. Для застосування частини третьої статті 70 СК України щодо збільшення частки у спільному майні подружжя того з них, з яким проживає дитина з особливими потребами, необхідно встановити, зокрема, які саме потреби виникають у такої дитини та з чим вони пов`язані, як вони можуть забезпечуватися та чи покриває розмір сплачуваних аліментів понесені витрати та їх забезпечення та/або непонесені, але необхідні витрати.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За правилами частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 30.11.2020 року у справі №451/365/20 встановлено розмір аліментів, котрі підлягають стягненню щомісячно з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дітей в розмірі 1/3 із всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.03.2020 року і до досягнення дітьми повноліття. Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_1  не приймає участі у матеріальному забезпеченні
дітей.
Постановою державного виконавця від 06.02.2021 року звернено стягнення на заробітну плату ОСОБА_1 у межах ВП № 64166817.
Зокрема, постановою про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію,
стипендію та інші доходи боржника в межах ВП № 64166817 визначено: «Здійснювати
відрахування із доходів боржника у відповідності до чинного законодавства на
користь стягувача у розмірі 50% до виплати загальної суми боргу»
Згідно розрахунку заборгованості по аліментах від 03.06.2024 року, вбачається наявність заборгованості за сплату аліментів з березня 2020 року по квітень 2022 року, а також заборгованість на станом на 01.06.2024 року становить 8702,98 грн.
Надані ОСОБА_2 суду докази вказують, що ОСОБА_1 не виконував рішення Радехівського районного суду Львівської області від 30.11.2020 року про стягнення з нього аліментів на неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 01.06.2024 року становить 8702,98 грн.
Крім того, відповідно до постанови КЦС ВС від 16 грудня 2019 року у справі № 308/4390/18, «Частиною третьою статті 70 СК України дійсно передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Аліменти (лат. alimentum - харчі, продовольство) - обов`язок утримання, у визначених
законом випадках, одним членом сім`ї інших, які потребують цього (у нашому випадку саме утримання батьками своїх дітей).
Обов`язок по утриманню може виконуватись як в добровільному порядку, так і у
примусовому - при виконанні рішення суду про стягнення аліментів. 
Отже, для правильного застосування частини третьої статті 70 СК України необхідним є встановлення чи є достатніми чи недостатніми аліменти, які отримуються тим з подружжя, з ким залишились проживати діти для їх фізичного і духовного розвитку.»
Відповідно до постанови Об`єднаної Палати КЦС ВС від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21, «Позитивні обставини (частина третя статті 70 СК України) - суд може збільшити частку в праві на майно того з подружжя, із яким проживають діти до вісімнадцяти років або повнолітні непрацездатні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Тобто законодавець пов`язує збільшення частки у праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина (діти), у разі, якщо недостатнім є розмір аліментів, які вона (вони) одержують.
Таким чином, закон передбачає такий алгоритм: існує та виконується договір про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду (судовий наказ) про стягнення аліментів на дитину (дітей); на дитину призначаються аліменти; розмір аліментів, які вона (вони) одержує (одержують), недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування; під час поділу майна подружжя частка в майні того з них, з ким проживає дитина (діти), за рішенням суду збільшується. 
Для застосування частини третьої статті 70 СК України щодо збільшення частки
у спільному майні подружжя того з них, з яким проживає дитина з особливими потребами, необхідно встановити, зокрема, які саме потреби виникають у такої дитини та з чим вони пов`язані, як вони можуть забезпечуватися та чи покриває розмір сплачуваних аліментів понесені витрати та їх забезпечення та/або непонесені витрати.»
Відповідно до постанови КЦС ВС від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18,
«Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року,
ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держава вживає усіх
необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого
ставлення до неї з боку батьків.
За положеннями частин 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень
життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального
розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх
здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості
здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими
міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо
дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та
належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси
дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.»
Після розірвання шлюбу між сторонами на утриманні позивача за зустрічним позовом залишилися двоє малолітніх дітей, 2013 та 2017 років народження. Діти проживають разом із матір`ю, позивачем за зустрічним позовом у справі, яка несе основний тягар матеріального забезпечення дітей, забезпечуючи їхній гармонійний фізичний і психоемоційний розвиток, а також покриваючи потреби у лікуванні, навчанні та соціальній адаптації, в той час, як відповідач за зустрічним позовом перебуває за межами України – в Канаді.
З урахуванням викладеного, існують усі підстави для застосування положень ч. 3 ст. 70 СК України, яка передбачає можливість відступу від принципу рівності часток у спільному майні подружжя на користь того з батьків, з ким залишилися проживати діти, за умови, що розмір аліментів є недостатнім для їхнього повноцінного утримання. Фактичні обставини свідчать про наявність саме такої ситуації, що об`єктивно обумовлює необхідність збільшення частки позивача у праві спільної власності для забезпечення інтересів дітей.
Також слід зазначити, що у силу положень статтей 21, 24, 41 Конституції України, статтей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.
Згідно із статтею 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
При цьому право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-68цс12.
Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить до висновку про наявність обставин підстав для відступу від рівності часток та визнання за ОСОБА_2 3/4 ідеальних частки однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , з грошовою компенсацією ОСОБА_1 1/4 вартості спірної квартири та залишення вказаної квартири у власності 
ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 визначено 1/4 частина спірної квартири, указана частина у порівнянні із частинами ОСОБА_2 , якій визначено 3/4 частині квартири, є незначна, припинення на яку не завдасть ОСОБА_1 істотну шкоду.
З матеріалів справи вбачається, що з метою визначення вартості спірного майна, представником позивача у суді першої інстанції було надано звіт про оцінку майна від 10.03.2021 року, згідно якого ринкова вартість однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 становить 823 051 грн.
В подальшому представник відповідача за зустрічним позовом подав звіт про оцінку майна від 09.12.2022 року, згідно якого ринкова вартість 1-но кімнатної квартири, загальною площею 41,9 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , становить 1200621,00 грн.
Колегія суддів звертає увагу на те, що вартість майна, котре підлягає поділу, визначається на підставі погодження між подружжям. А якщо згода в таких питаннях не досягнута, то береться до уваги дійсна вартість на час розгляду справи.
Клопотання про призначення експертизи про визначення вартості майна, сторонами в суді першої інстанції не ставилось.
Таким чином, колегія суддів вважає за можливе взяти до уваги звіт про оцінку майна від 09.12.2022 року, який наданий стороною відповідача, враховуючи, що він датований 2022 роком.
Крім того, положенням абзацу 3 частини 2 статті 364 ЦК України вказано, що право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року в справі №209/3085/20 сформовано правовивий висновок за змістом якого особа, яка звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.
Саме така конструкція припинення права на частку передбачена законодавцем з метою захисту прав та інтересів особи, яка бажає отримати відповідну компенсацію та забезпечити гарантований державою принцип непорушності права власності. В разі припинення частки на квартиру до отримання компенсації за таку частку позивач може бути позбавлений права на отримання визначеної судовим рішенням грошової компенсації і таким чином судове рішення буде породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем, і вимагатиме від них подальшого вчинення певних дій для виконання рішення суду.
Припинення права на частку має відбуватися виключно в порядку визначеному ст. 364 ЦК України.
Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинами справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 та задоволення позову ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відтак, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).
Відповідно до частин першої статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
З урахуванням зазначених положень процесуального закону та обставин даної справи, а саме відмови в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) слід стягнути на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 6172, 90 грн. за подання позовної заяви та 9259,34 грн. за подання апеляційної скарги.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374,376 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – адвоката Крет О.І.,  - задовольнити частково. 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Медвідь Ю.О. – задовольнити частково.
Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 12 травня 2025 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя – відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 – задовольнити частково.
У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за 
ОСОБА_2 право власності на 3/4 ідеальних частки однокімнатної
квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 ідеальну частку однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь 
ОСОБА_1 грошову компенсацію у вигляді вартості 1/4 частини вартості
однокімнатної квартири за адресою: 
АДРЕСА_1 в сумі 300 155, 25 грн. (триста тисяч сто п`ятдесят п`ять гривень двадцять п`ять копійок) та залишити вказану квартиру у власності 
ОСОБА_2 .
Після отримання ОСОБА_1 вказаного розміру компенсації вартості належної йому частки на спірне майно припинити право власності ОСОБА_1 на 1/4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 та визначити за ОСОБА_5 право власності на 1/4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір на користь ОСОБА_2 в розмірі 6172, 90 грн. за подання позовної заяви та 9259,34 грн. за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 25 лютого 2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.