ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.03.2026 року м. Дніпро Справа № 908/2487/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Кощеєва І.М. (доповідач)
суддів: Дарміна М.О., Чус О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження 
без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу
Комунального закладу спеціалізованої мистецької освіти 
“Художня школа №1 імені Олександра Васякіна” Криворізької міської ради 
на рішення Господарського суду Запорізької області від 24.10.2025р. 
(суддя Проскуряков К.В., м. Запоріжжя, повний текст рішення складено 29.10.2025р.) 
у справі 
за позовом Комунального закладу спеціалізованої мистецької освіти “Художня школа №1 імені Олександра Васякіна” Криворізької міської ради, м. Кривий Ріг
до Товариства з обмеженою відповідальністю “ІНКАМ-ФІНАНС”, м. Запоріжжя
про стягнення 26 352,78 грн.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог
Комунальний заклад спеціалізованої мистецької освіти “Художня школа №1 імені Олександра Васякіна” Криворізької міської ради звернувся через підсистему “Електронний суд” до Господарського суду Запорізької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “ІНКАМ-ФІНАНС”, про стягнення 26 352,78 грн..
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання укладеного між сторонами договору про закупівлю товарів №СК7/177 від 02.10.2024р. Позивач перерахував Відповідачу грошові кошти, в сумі 20 796,00 грн. за бензин А-95, у кількості 400 літрів. Відповідач передав Позивачу скретч-картки на 400 літрів бензину А-95, однак через відсутність палива на АЗС "Авіас" Позивач не зміг використати скретч-картки та отримати оплачений товар. Претензія Позивача залишена Відповідачем без відповіді.

2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 24.10.2025р. у справі №908/2487/25 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись з вказаним рішенням суду, через систему "Електронний суд", Комунальний заклад спеціалізованої мистецької освіти “Художня школа №1 імені Олександра Васякіна” Криворізької міської ради звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 24.10.2025р. у справі №908/2487/25 та задовольнити позовні вмоги у повному обсязі. Одночасно, в апеляційній скарзі заявлено клопотання про поновлення строку на подання апеляційної скарги, в обгрунтування якого посилається на те, що повний текст оскаржуваного рішення Позивач отримав через підсистему “Електронний суд” лише10.11.2025р.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги Скаржник вказує на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неправильного застосування норм матеріального права, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні, встановленим обставинам справи, що є підставами для його скасування відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України.
Апелянт не заперечує обставину того, що з технічних причин до позову не було додано копію видаткової накладної №0007/000664 від 02.10.2024р. (а не №0007/000064, як помилково зазначено у рішенні суду). Апелянт пояснює, що 14.08.2025р. ним було одночасно подано до Господарського суду Запорізької області дві позовні заяви про стягнення заборгованості з ТОВ «ІНКАМ-ФІНАНС» за аналогічними договорами поставки пального, і при завантаженні документів через систему «Електронний суд» видаткову накладну помилково не було завантажено у форму для долучення доказів. Оскільки, Відповідач не надавав жодних заперечень проти позовних вимог, а справа розглядалася у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи, цей недолік не міг бути усунений вчасно.
Водночас, апелянт зазначає, що платіжне доручення №150 від 14.10.2024р., яке було долучено до позову, містить у призначенні платежу чітке посилання на видаткову накладну №0007/0000664 від 02.10.2024р., договір №СК7/177 від 02.10.2024р. та рахунок-фактуру №0007/0000801 від 02.10.2024р.. Зі змісту платіжного доручення можна встановити, що оплату вчинено 14.10.2024р., тобто після укладення договору та дати поставки товару за видатковою накладною, а сума оплати, у розмірі 20 796,00 грн., в тому числі ПДВ 3 466,00 грн., відповідає точній вартості товару за договором та специфікацією. Таким чином, на думку апелянта, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про недоведеність факту передачі талонів, оскільки такий факт прямо підтверджується платіжним дорученням і не спростований Відповідачем.
Щодо скретч-карток апелянт зазначає, що не погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість встановити строк дії скретч-карток та їх належність до виконання саме договору №СК7/177 від 02.10.2024р.. Апелянт звертає увагу, що предметом договору є передача бензину марки А-95, а не скретч-карток, і між сторонами виникли правовідносини щодо постачання бензину А-95, право на отримання якого підтверджується наданими Відповідачем скретч-картками в мережі АЗС «Авіас». Апелянт також посилається на підпункт 10.3.3.1 Інструкції від 20.05.2008р. №281/171/578/155, згідно з яким необхідними елементами змісту талона є лише його серійний та порядковий номери, тобто навіть Інструкція не визначає обов`язковим елементом талонів строк їхньої дії.
Апелянт окремо звертає увагу суду на справу №908/2485/25, розглянуту тим же складом суду першої інстанції, за аналогічним спором між тими ж сторонами щодо виконання іншого договору поставки пального. У зазначеній справі до позову було долучено копії інших талонів на пальне, з яких так само неможливо встановити строк їх дії та отримання їх саме від Відповідача, проте суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог.
Щодо отримання пального апелянт зазначає, що не погоджується з висновком суду першої інстанції про покладення обов`язку отримати товар виключно на Покупця. Апелянт вказує, що Покупець набув право власності на бензин А-95, проте фактично не має можливості отримати належне йому майно через його відсутність на автозаправних станціях, а передача талонів від Відповідача повинна гарантувати наявність на АЗС пального у кількості, зазначеній у талонах. Апелянт посилається на ч. 2 ст. 530 ЦК України, яку суд першої інстанції не застосував, та зазначає, що Відповідач не дотримався встановлених договором умов щодо передачі товару в обумовленій кількості та строк, відтак у нього виник обов`язок повернути суму грошових коштів, сплачених як попередня оплата за товар, який не переданий Відповідачем.
Апелянт також зазначає, що суд першої інстанції не застосував положення Інструкції, згідно з якою передача талонів на пальне підтверджує лише право на отримання товару, а не сам факт його отримання, і не звільняє постачальника від обов`язку передати покупцю товар відповідної марки та у відповідній кількості. Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором, і якщо Покупець не може реалізувати талон на пальне, це свідчить про невиконання Постачальником свого обов`язку щодо постачання товару. Неможливість отримати пальне за талонами не може звільняти Відповідача від відповідальності за непоставку товару, оскільки Позивач позбавлений можливості отримати сплачений товар через його відсутність на АЗС, що підтверджується відповідними актами, а не через власне невжиття заходів, спрямованих на отримання товару.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНКАМ-ФІНАНС" не скористалося правом подати відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

6. Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 01.12.2025р. для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді – Кощеєв І.М. (доповідач), судді – Чус О.В., Дармін М.О..
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 03.12.2025р. витребувано у Господарського суду Запорізької області матеріали справи/копії матеріалів справи №908/2487/25. 
Матеріали справи № 908/2487/25 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Згідно з ч. 1 ст. 247 ГПК України у порядку спрощеного провадження розглядаються малозначні справи.
Ч. 13 ст. 8 ГПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Ч. 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Ч. 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
При розгляді цієї справи колегія суддів враховує, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України, і розглядає справу без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 15.12.2025р. поновлено строк на подання апеляційної скарги. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального закладу спеціалізованої мистецької освіти “Художня школа №1 імені Олександра Васякіна” Криворізької міської ради на рішення Господарського суду Запорізької області від 24.10.2025р., для розгляду у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

7. Встановлені судом обставини справи
02.10.2024р. між Товариством з обмеженою відповідальністю “ІНКАМ ФІНАНС” (далі – Відповідач, Постачальник) та Комунальним закладом спеціалізованої мистецької освіти “Художня школа № 1 імені Олександра Васякіна” (далі – Позивач, Замовник, Покупець) укладено договір про закупівлю товарів № СК7/177 (далі – Договір), відповідно до п. 1.1 якого, Постачальник приймає на себе зобов`язання передати у власність Замовнику Бензин А-95 для генератора (код ДК 021:2015 – 09130000-9 Нафта і дистиляти) (далі – Товар), а Замовник зобов`язується сплатити і прийняти Товар.
Згідно з п. 1.2 Договору, відпуск Товару з АЗС здійснюється за довірчими документами (скретч-картки) на отримання Товару відповідно до Правил роздрібної торгівлі натфопродуктами, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України №1442 від 20.12.1997р..
Кількість та ціна за одиницю Товару встановлюються в Специфікації, що є невід`ємною частиною Договору (Додаток № 1) (п. 1.3 договору).
Пунктом 3.1 договору встановлено, що його ціна становить 20 796,00 грн., з ПДВ, у тому числі ПДВ 3 466,00 грн.
Відповідно до п. 4.1 Договору, оплата Товару здійснюється Покупцем в національній валюті в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на рахунок Постачальника згідно накладної та рахунку-фактури на Товар.
Пунктом 5.1 Договору передбачено строк поставки Товарів – до закінчення терміну дії довірчого документа.
Відповідно до п. 5.2 Договору, місце поставки Товару: передача Покупцю Товару за цим Договором здійснюється Постачальником на АЗС шляхом заправки каністри Покупця при пред`явленні довіреними особами Покупця скретч-карти (п. 5.2.1); скретч-карта є підставою для видачи (заправки) з АЗС вказаного у картці об`єму і марки Товару, після чого всі обов`язки сторін по погашених скретч-картах вважаються виконаними, при цьому Учасник не може передати Покупцю товари іншої марки або меншої кількості, ніж зазначено в скретч-карті (п. 5.2.2).
Згідно з п. 5.3 Договору, умови постачання – самовивезення. Покупець зобов`язується отримати Товар на АЗС до закінчення терміну дії довірчого документу, який зазначено на довірчому документі.
У п. 5.4. Договору визначено, що Постачальник не несе ніякої відповідальності у разі неотримання Покупцем товару на АЗС до закінчення терміну дії довірчого документу, який зазначений на довірчому документі.
Пунктом 6.3. договору встановлено, що Постачальник зобов`язаний забезпечити поставку у строки, встановлені цим Договором, якість якого відповідає умовам, установленим розділом 2 цього Договору.
У п. 7.1 Договору сторонами погоджено, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність, передбачену законодавством України та цим Договором. 
Згідно з п. 7.2, 7.3 Договору, види порушень та санкції за них установлені Договором: за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором, сторони несуть відповідальність шляхом сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного стороною зобов`язання за кожен день прострочення.
Пунктами 10.1, 10.2 Договору встановлено, що цей договір набирає чинності з дня його підписання і діє до 31 грудня 2024 року.
Зазначений договір підписаний та скріплений печатками обох підприємств.
Згідно Специфікації до договору, Відповідач повинен поставити/передати Позивачу Бензин А-95 у кількості 400 літрів, за ціною 51,99 грн. за одиницю товару, з ПДВ, на загальну суму 20 796,00 грн., у тому числі ПДВ 3 466,00 грн.
У позові вказано, що Позивач перерахував Відповідачу грошові кошти, в сумі 20 796,00 грн. за Бензин А-95 у кількості 400 літрів, що підтверджується платіжною інструкцією №150 від 14.10.2024р.. За видатковою накладною №0007/000064 від 02.10.2024р., Відповідач передав Позивачу скретч-картки на 400 літрів бензину А-95, на суму 20 796,00 грн., однак, через відсутність палива на АЗС Авіас Позивач не використав скретч-картки на 400 літрів, на суму 20 796,00 грн., які залишаються у розпорядженні Позивача.
Позивачем було складено комісією Акти про неможливість придбання пального на АЗС по скречт-картках (талони) № 1 від 27.02.2025р., № 2 від 20.03.2025р., № 3 від 10.04.2025р., № 4 від 30.04.2025р., № 5 від 20.05.2025р., якими підтверджується факт неможливості придбання пального за талонами (скретч-картами) на АЗС “Авіас” за різними адресами у м. Кривому Розі.
20.06.2025р. Позивачем направлена Відповідачу претензія за вих. № 48 від 16.06.2025р. з вимогою вирішити (врегулювати) питання щодо поставки бензину або шляхом прийняття від Позивача талонів та повернення коштів за бензин, або шляхом обміну талонів у кількості 400 л на скретч-карти іншого постачальника палива. 
Вказана претензія вручена уповноваженій особі представника Відповідача 27.06.2025р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №5006900051537 від 20.06.2025р., однак, залишена відповідачем без відповіді.
Отже, оскільки Відповідач не забезпечив зберігання палива на своїх АЗС у відповідній кількості за отриманими Позивачем скретч-картками, то Позивач звернувся до суду з цим позовом за захистом своїх порушених прав.
За наслідками розгляду позову господарським судом прийнято оскаржуване рішення у даній справі.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що за своєю правовою природою укладений між сторонами договір про закупівлю товарів №СК7/177 від 02.10.2024р. є договором поставки. Суд першої інстанції встановив, що відповідно до умов договору поставка здійснюється шляхом обміну отриманих Позивачем від Відповідача скретч-карт (талонів) на пальне на автозаправних станціях. Суд зазначив, що талон є документом, який засвідчує право його власника отримати пальне на АЗС, а підписання сторонами видаткової накладної не свідчить про передання постачальником покупцеві товару за договором, а лише підтверджує факт передачі талонів, які надавали право покупцеві на отримання відповідної кількості товару (палива) за договором у майбутньому.
Разом з тим, суд першої інстанції встановив, що до позовної заяви Позивачем не додано ні видаткової накладної №0007/000064 від 02.10.2024р., ні рахунку-фактури №0007/0000801 від 02.10.2024р., на підставі яких було здійснено платіж на користь Відповідача. Суд також зазначив, що зі змісту інформації на фотокопіях скретч-карток неможливо встановити ні строк дії цих скретч-карток, ні того, що саме вони отримані Позивачем від Відповідача на виконання умов договору. Крім того, суд послався на п.п. 5.3 та 5.4 договору, згідно з якими саме на Покупця покладено обов`язок отримати товар на АЗС до закінчення терміну дії довірчого документу, а Постачальник не несе відповідальності у разі неотримання Покупцем товару до закінчення зазначеного терміну. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт передачі талонів, які надавали право на отримання 400 літрів бензину А-95 саме за договором про закупівлю товарів №СК7/177 від 02.10.2024р., та перехід права власності на відповідну кількість товару (палива) до Позивача, а тому позовні вимоги є необґрунтованими.

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Апеляційний господарський суд, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом попередньої інстанції норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги Позивача, виходячи з наступного. 
До апеляційної скарги додано додаткові докази – видаткову накладну № 007/0000664 від 02.10.2024р. та рахунок –фактуру № 007/0000801 від 02.10.2024р..
До апеляційної скарги додано додаткові докази – видаткову накладну № 007/0000664 від 02.10.2024р. та рахунок –фактуру № 007/0000801 від 02.10.2024р..
Господарський процесуальний кодекс допускає випадки подачі на стадії апеляційного розгляду нових доказів для підтвердження обставин, на які посилається сторона, якщо скаржником доведено винятковість такого випадку.
Відповідно до ч. 8 ст. 80 ГПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Отже, за загальним правилом, усі докази в обгрунтування своїх вимог та заперечень мають бути подані учасниками справи до суду першої інстанції, а додаткові докази подаються виключно у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції, з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
При цьому, колегія суддів звертається до висновку щодо застосування приписів ст.ст. 80, 269 ГПК України, який викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019р. у справі № 916/3130/17, від 18.06.2020р. у справі № 909/965/16, від 26.02.2019р. у справі № 913/632/17 згідно з яким, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному разі - апелянта).
Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає (правова позиція Верховного Суду, наведена у постанові від 16.06.2021р. у справі № 915/2222/19).
Обґрунтовуючи причини неподання доказів при розгляді справи у першій інстанції, позивач посилається на ту обставину, що при зверненні до суду та додаванні документів через систему Електронний суд видаткову накладну №0007/000664 від 02.10.2024 р. помилково не було завантажено в форму для долучення доказів.
Верховний Суд у справі №910/12005/22 зазначає, що: "Відповідно до сталої практики Верховного Суду докази, що підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані учасниками справи одночасно із заявами по суті справи у суді першої інстанції, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем суду та належним чином обґрунтована. При цьому, докази, якими учасники справи обґрунтовують свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на учасника справи покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою.
Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом доказів з порушенням встановленого строку, - наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи (постанови Верховного Суду від 13.04.2021р. у справі №909/722/14, від 27.06.2023р. у справі №910/161/18)".
Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 162 ГПК України, позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Згідно з ч. 2 ст. 164 ГПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Частиною 2 ст. 14 ГПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).
Колегія суддів звертає увагу на те, що у даному випадку, звертаючись із позовом до суду першої інстанції, позивач, на власний розсуд визначив обсяг доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, надавши: договір СК7-177 від 02.10.2024р.; Лист вих. № 48 від 16.06.2025р.; платіжне доручення №150 2024р. від 14.10.2024р.; повідомлення про відправлення листа; Талони 2024; Акт№ 1 від 27.02.2025р.; Акт№ 2 від 20.03.2025р.; Акт № 3. Від 10.04.2025р.; Акт №4 від 30.04.2025р.; Акт № 5 від 20.05.2025р.; Розрахунок заборгованості Інкам Фінанс 2024..
Відповідно до правового висновку щодо застосування ст.ст. 80, 269 ГПК України, викладеного Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 18.06.2020р. у справі № 909/965/16, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку - позивача).
Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає (правова позиція Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, наведена у постанові від 16.06.2021р. у справі № 915/2222/19).
Обставини, на які посилається Скаржник, зводяться до питань його внутрішньої організаційно-господарської діяльності, тобто, за своїм характером є суб`єктивними та такими, що залежали лише від його волі. Юридична особа зобов`язана виважено підходити до виконання своїх функцій, вживати заходів щодо належного вчинення нею процесуальних дій та дотримання вимог процесуального законодавства. Разом з тим, апелянтом не доведено винятковості випадку неможливості надання суду першої інстанції доказів, які намагається долучити до справи на стадії апеляційного розгляду, як не надано і доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. При цьому, судова колегія наголошує, що саме Позивач, у контексті приписів ч. 4 ст.13 ГПК України, несе ризик настання наслідків, пов`язаних з невчиненням ним процесуальної дії - неподанням доказів одночасно з позовною заявою.
У разі відсутності доказів неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції, апеляційний суд залишає такі докази поза увагою та не приймає їх до розгляду. Аналогічні висновки знайшли своє відображення у сталій практиці Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, зокрема, у постановах від 23.01.2020 року у справі №910/16322/18, від 22.01.2020 року у справі №915/99/19, від 14.01.2020 року у справі №910/5280/19, від 24.12.2019 року у справі №902/377/19.
Таким чином, враховуючи процесуальні норми, що стосуються порядку подання доказів до суду першої та апеляційної інстанцій, межі перегляду справи апеляційним судом, колегія суддів залишає поза увагою та не приймає до розгляду надані позивачем докази (видаткову накладну № 007/0000664 від 02.10.2024р. та рахунок - фактуру № 007/0000801 від 02.10.2024р.), оскільки такі докази подані з порушенням встановленого процесуальним законом порядку. 
Щодо суті спору і доводів апеляційної скарги, судова колегія зазначає наступне. 
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно вимог ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами Договору про закупівлю товарів № СК7/177 від 02.10.2024р., суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором поставки.
Згідно ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з ч. 2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.
Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладання договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (частина перша ст.656 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Відповідно до ч. 1 ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором, або законом. Передання майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно (частина 2 цієї статті).
Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Згідно зі ст. 663 ЦК України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.
Згідно зі ст. 665 ЦК України, у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.
Відповідно до ч. 1 ст. 667 ЦК України, якщо право власності переходить до покупця раніше від передання товару, продавець зобов`язаний до передання зберігати товар, не допускаючи його погіршення.
Стаття 599 ЦК України визначає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем не доведено належними та допустимими доказам факт передачі талонів, які надавали право Позивачу на отримання 400 літрів бензину А-95 саме з Договором про закупівлю товарів №СК7/177 від 02.10.2024р. в майбутньому та перехід права власності на відповідну кількість товару (палива) до Позивача. При цьому, суд зазначив, що до позовної заяви Позивачем не додано ні видаткової накладної №0007/000064 від 02.10.2024р., ні рахунку-фактури №0007/0000801 від 02.10.2024р. на підставі яких ним було здійснено платіж на користь Відповідача. Водночас, оскільки в задоволенні заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача суми попередньої оплати відмовлено, суд першої інстанції дійшов висновку і про відсутніть підстав для задоволення вимог щодо стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат.
Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Причиною спору у даній справі стало питання про наявність або відсутність підстав для стягнення з відповідача попередньої оплати, перерахованої на підставі договору про закупівлю товарів № СК7/177 від 02.10.2024р..
Відповідно до положень частини 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до положень ст.ст. 74, 76, 77 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з положеннями ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до положень ч. 1, 2 ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У постанові Верховного Суду від 29.01.2021р. у справі №922/51/20, зазначено, що тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Згідно положень ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо). Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Отже, за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать зокрема, видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, акти виконаних робіт, акти наданих послуг, акти приймання-передачі, інвойси, платіжні інструкції, фіскальні чеки, прибуткові та видаткові касові ордери тощо.
Верховний Суд у постановах від 29.01.2020р. у справі №916/922/19, від 10.12.2020р. у справі №910/14900/19 зазначив, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справ, у яких необхідно досліджувати обставини поставки товару, варто з`ясовувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця, інші обставини, які будуть переконливо підтверджувати реальний рух активів, свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару та які давали б змогу встановити реальність здійснених господарських операцій.
Таким чином, оскільки учасники господарської операції можуть доводити/спростовувати факт здійснення постачання товару як первинними документи бухгалтерського обліку, так і іншими доказами, позивач не позбавлений права доводити здійснення господарської операції - в даному випадку поставку товару, на підставі документів, які підтверджують реальний рух активів, а саме, на підставі платіжної інструкції.
Зокрема, на підтвердження факту поставки скетч-карт (талонів), позивачем до матеріалів справи надано платіжну інструкцію.
Позивач стверджує, що на виконання умов вказаного договору, згідно платіжної інструкції № 150 від 14.10.2024р., ним здійснено оплату отриманого товару за Договором № СК7/177 від 02.10.2024р., у розмірі 20 796,00 грн.. В графі «призначення платежу» зазначено: « 1011080,-2275,-Пер.повн.за пально-мастильні матеріали для генератора (бензин А-95); дог.№СК7/177; 02.10.2024, рах.-ф. №0007/0000801; 02.10.2024, вид.накл. №0007/0000664;02.10.2024;в т.ч. ПДВ -3466,00».
Тобто, зі змісту платіжного доручення можна чітко встановити, що оплату вчинено 14.10.2025р., після укладення договору та визначеної дати поставки Товару за видатковою накладною, та у дорученні міститься посилання на видаткову накладну, яку було складено за 12 днів до дати оплати.
Таким чином, платіжне доручення підтверджує факт оплати за вже поставлений Товар, а сума оплати у розмірі 20 796,00 грн., в т.ч т ПДВ 3 466,00 грн., відповідає точній вартості Товару за договором № СК7/177 від 02.10.2024р. та додатку № 1 (специфікація) до нього, згідно з яким передбачено поставку Товару у кількості 400 л за ціною 51,99 грн. за 1 л, на загальну суму 20 796,00 грн., в т.ч. ПДВ - 3 466,00 грн.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку, що Позивачем не доведено належними та допустимими доказам факт передачі талонів, які надавали право Позивачу на отримання 400 літрів бензину А-95 саме з Договором про закупівлю товарів №СК7/177 від 02.10.2024р. в майбутньому та перехід права власності на відповідну кількість товару (палива) до Позивача.
Щодо висновків суду першої інстанції відносно того, що зі змісту інформації зазначеної в скетч-картках не можливо встановити ні строк дії цих скретч-карток, ні того, що саме вони отримані Позивачем від Відповідача на виконання умов договору про закупівлю товарі № СК7/177 від 02.10.2024р., колегія суддів зазначає наступне.
Як вже зазначалось вище, предметом Договору №СК7/177 від 02.10.2024р. є передача Постачальником (Відповідачем) Покупцю (Позивачеві) бензину марки А-95 для генератора, відпуск якого здійснюється на АЗС та на підставі пред`явлених замовником скретч-карток (талонів), які надаються постачальником за видатковою накладною, а не скретч-картки на отримання бензину.
Так, відповідно до п. 5.2 Договору, місце поставки Товару: передача Покупцю Товару за цим Договором здійснюється Постачальником на АЗС шляхом заправки каністри Покупця при пред`явленні довіреними особами Покупця скретч-карти (п. 5.2.1); скретч-карта є підставою для видачи (заправки) з АЗС вказаного у картці об`єму і марки Товару, після чого всі обов`язки сторін по погашених скретч-картах вважаються виконаними, при цьому Учасник не може передати Покупцю товари іншої марки або меншої кількості, ніж зазначено в скретч-карті (п. 5.2.2).
Тобто, між сторонами виникли правовідносини щодо постачання Позивачу бензину А-95, право на отримання якого підтверджується наданими йому Відповідачем скретч-картками, саме в мережі АЗС «Авіас». 
Фактично Відповідачу належав бензин А-95, який перебуває на зберіганні у вказаній мережі та був поставлений у власність Позивачу, а надалі Позивач має право отримувати вже належний йому бензин А-95 за талонами, фіксованої кількості, певного найменування і марки, які позначені на талонах.
Відповідно до Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, яка затверджена Спільним наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20 травня 2008 року №281/171/578/155, талон - це спеціальний талон, придбаний за умовами та відпускною ціною обумовленого номіналу, що підтверджує право його власника на отримання на АЗС фіксованої кількості нафтопродукту певного найменування і марки, які позначені на ньому.
Форму, зміст та ступінь захисту бланків талонів установлює емітент талона. При цьому необхідними елементами змісту талона є його серійний та порядковий номери (п. 10.3.3.1 Інструкції).
Заправлення за талонами відображається у змінному звіті АЗС за формою № 17-НП (п. 10.3.3.2 Інструкції).
За загальним правилом для отримання товару на АЗС покупець пред`являє оператору АЗС картку (талон) на пальне. Оператор АЗС здійснює відповідну ідентифікацію талону / картки на пальне, здійснює фактичну передачу (видачу) товару відповідної марки та кількості, після чого талон / картка на пальне залишається у оператора, що є підтвердженням факту отримання покупцем товару зі зберігання відповідного асортименту та кількості.
Таким чином, покупець як власник талонів / карток на пальне, отриманих від постачальника, володіє законним правом на отримання на АЗС, визначених угодою, товару (пального) по талонах/ картках у кількості, маркуванні, визначеному у талонах на пальне. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06.06.2023р. у справі №903/666/22.
Пунктом 9 Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затверджених постановою КМУ від 20.12.1997 №1442, передбачено, що розрахунки за реалізовані нафтопродукти здійснюються готівкою та/або у безготівковій формі (із використанням електронних платіжних засобів, паливних карток, талонів, відомостей на відпуск пального тощо) в установленому законодавством порядку. Разом з продукцією споживачеві в обов`язковому порядку видається розрахунковий документ установленої форми на повну суму проведеної операції, який підтверджує факт купівлі товару.
Враховуючи вищевикладене, підписання сторонами видаткової накладної не свідчить про поставку постачальником замовнику товару за договором, оскільки фактично позивачу передані талони на пальне, які надають право замовнику на отримання відповідної кількості вже попередньо оплаченого товару (палива) за договором в майбутньому.
Як зазначалося вище, на підтвердження неможливості отримати 400 літрів бензину А-95 Позивачем комісією у складі працівників було складено Акти про неможливість придбання пального на АЗС по скречт-картках (талони) № 1 від 27.02.2025р., № 2 від 20.03.2025р., № 3 від 10.04.2025р., № 4 від 30.04.2025р., № 5 від 20.05.2025р., за різними адресами у м. Кривому Розі, зокрема: Вечірньокутській, 66; Купріна,132 та Миколаївському шосе,26. 
Зміст вказаних Актів містить наступну інформацію: «придбання пального за талонами в зазначену дату є неможливим….», «Зазначене підтверджується відсутністю інформації щодо наявності пального на інформаційному табло заправної станції. АЗС закрита (обслуговуючий персонал відсутній)». 
З огляду на вищевикладене, наведені Акти визнаються колегією суддів апеляційної інстанції належними доказами, що підтверджують факт неможливості придбання пального Позивачем (покупцем) на АЗС відповідача (постачальника) у зв`язку з фактичною відсутністю палива на АЗС та свідчать про порушення відповідачем свого договірного обов`язку з передачі товару позивачу, адже Товариство з обмеженою відповідальністю "Інкан-Фінанс" не забезпечило виконання умов укладеного Договору в частині відпуску пального на АЗС, яке оплачене позивачем у повному обсязі.
У зв`язку з неможливістю отоварення поставленого Бензину А-95, Позивачем 20.06.2025р. була направлена Відповідачу претензія за вих. № 47 від 16.06.2025 з вимогою вирішити (врегулювати) питання щодо поставки бензину або шляхом прийняття від Позивача талонів та повернення їх вартості на момент придбання, або шляхом обміну талонів у кількості 400 л бензину А95 на талони (скретч-карти) іншого постачальника палива. Вказана претензія вручена уповноваженій особі представника Відповідача 27.06.2025р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, отже враховуючи положення ст. 530 ЦК України у Відповідача виник обов`язок щодо повернення суми попередньої оплати на користь Позивача у семиденний строк з дня пред`явлення вимоги у формі претензії, а саме до 05.07.2025р., включно. 
Претензія залишена відповідачем без відповіді. 
Направлення такої вимоги позивачем узгоджується з ч. 1 ст. 670 ЦК України.
Для визначення строку виконання для такої вимоги суд керується ст. 530 ЦК України, відповідно до якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
У силу приписів ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Таким чином, відповідно до ч.2 ст. 693 ЦК України, у покупця виникає право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати від продавця, який одержав суму попередньої оплати товару і не поставив його у встановлений строк. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.10.2013р. у справі № 5011-42/13539-2012.
Отже, у розумінні приписів цієї норми, покупцю належить право вимагати, крім іншого, повернення передоплати за непоставлений товар. При цьому, попередньою оплатою є часткова або повна оплата товару до його передання продавцем.
Визначене зазначеною нормою право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов`язання, внаслідок якої припиняється зобов`язання продавця перед покупцем з поставки товару і виникає нове грошове зобов`язання.
Тобто, виходячи з аналізу положень ст. 693 ЦК України, умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Тобто, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.
При цьому, оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020р. у справі № 918/631/19.
Відповідач не дотримався встановлених Договором умов щодо передачі товару Позивачу в обумовленій кількості та строк, відтак у нього виник обов`язок повернути суму грошових коштів, сплачених позивачем в якості попередньої оплати за товар, який не переданий Відповідачем.
У даному випадку право на пред`явлення вимоги про повернення суми попередньої оплати реалізовано шляхом подання до господарського суду цього позову.
Отже, оскільки доказів поставки товару чи повернення позивачу вартості не отриманого бензину А-95, у кількості 400 л, на суму 20 796,00 грн. відповідач не надав, доводів позивача не спростував, колегія суддів погоджується із доводами апелянта про те, що вимоги про стягнення з відповідача вказаної суми - є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку, про відмову у задоволенні позову, не врахувавши висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 29.01.2020р. у справі №916/922/19, від 10.12.2020р. у справі №910/14900/19, у зв`язку з чим не дослідив наявні у справі докази на документальне підтвердження факту передачі талонів, які надавали право Позивачу на отримання 400 літрів бензину А-95 саме з Договором про закупівлю товарів №СК7/177 від 02.10.2024 р..
У свою чергу, оскільки суд апеляційної інстанції у даній справі дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги про стягнення з відповідача основної заборгованості (попередньої оплати), в розмірі 20 796,00 грн., вищенаведений висновок місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення похідних вимог про стягнення інфляційних нарахувань, 3 % річних та пені не можна визнати обґрунтованим.
Тож, як вбачається з позовної заяви, окрім вимог про стягнення основної заборгованості (повернення передоплати), позивач заявив вимоги про застосування до відповідача передбачених договором та законом наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання - стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.
Як встановлено вище, відповідач у визначений Договором строк свого обов`язку з поставки товару не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 ЦК України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 ЦК України), відповідно, є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.
Так, ст. 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими, зокрема, є сплата неустойки.
Як визначено у ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до п. 7.1 Договору у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за Договором сторони несуть відповідальність, передбачену законодавством України та цим Договором.
Згідно з 7.3 Договору за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим Договором сторони несуть відповідальність шляхом сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного стороною зобов`язання за кожний день прострочення.
Позивачем нараховано відповідачу пеню, за період з 01.01.2025р. (наступного дня після першої фіксації позивачем неможливості заправитись паливом) по 13.08.2025р..
Дослідивши розрахунок заборгованості, колегія суддів встановив, що правомірним періодом нарахування пені є період з 28.02.2025р. по 13.08.2025р., оскільки перша фіксація позивачем неможливості заправитись паливом, згідно Акту №1, відбулась 27.02.2025р..
Здійснивши перерахунок заявленої до стягнення пені, суд апеляційної інстанції встановив, що стягненню з відповідача підлягає пеня, в розмірі 2 941,64 грн. (розраховано наступним чином: період прострочення: 28.02.2025р. - 13.08.2025р.; сума заборгованості = 20 796.00 грн.; пеня = (20 796.00 * 2 *14.5 * 7)/(365* 100) + (20796.00 * 2 *15.5 * 160)/(365* 100) = 2941.64 грн.)
Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічні висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц. Аналогічна правова позиція також наведена, зокрема й у постанові Верховного Суду від 11.02.2019р. у справі №758/9445/16-ц та постанові Верховного Суду від 31.01.2019 р. у справі № 761/4878/16-ц.
Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо оплату заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без враховування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням цього місяця.
Базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу, не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція). При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.
Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці. Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.
Позивачем нараховано 3% річних, у сумі 382,87 грн. та інфляційні втрати, у сумі 1300,16 грн., за період з 01.01.2025р. по 13.08.2025р..
Проте, колегія суддів зазначає, що направленням претензії позивачем вчинено дії щодо доведення до відома відповідача інформації про неможливість отримання палива та висунуто вимогу щодо повернення вартості талонів. При цьому, колегія суддів враховує, що датою вручення претензії є 27.06.2025р.. У відповідності до положень ст. 530 ЦК України, відповідач був зобов`язаний повернути позивачу грошові кошти у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, а саме до 05.07.2025р., включно. Відтак, прострочення виконання відповідачем зобов`язання з повернення суми попередньої оплати почалося з 06.07.2025р..
Здійснивши перерахунок заявленого до стягнення 3% річних, суд апеляційної інстанції встановив, що стягненню з відповідача підлягає сума, в розмірі 64,95 грн. (розраховано наступним чином: період прострочення: 06.07.2025р. - 13.08.2025р.; сума заборгованості = 20796.00 грн.; кількість днів прострочення = 38; сума санкції = 20796.00*3/100/365*38 = 64,95грн.).
Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції встановив, що індекс інфляції у липні 2025р. становив менше одиниці - 99.8, тобто мала місце дефляція. 
Відтак, у даному випадку, виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, у вигляді стягнення інфляційних втрат. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.04.2019 р. у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 р. у справі № 924/312/18, від 05.07.2019 р. у справі № 905/600/18.
Отже, здійснивши самостійно розрахунки пені, що склала 2 941,64 грн., за період з 28.02.2025р. по 13.08.2025р., інфляційних – 0 грн. та 3% річних – 64,95 грн., за період з 06.07.2025р. по 13.08.2025р., апеляційний суд дійшов до висновку, що саме ці суми підлягають стягненню з відповідача, оскільки наявність обґрунтованих підстав для нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних за інший період позивачем не доведено.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню - в частині стягнення основного боргу (попередньої оплати) в розмірі 20 796,00 грн., пені, в розмірі 2 941,64 грн., та 3% річних, у розмірі 64,95 грн. У решті вимог позов не підлягає задоволенню, у зв`язку з його необґрунтованістю.
З огляду на викладене, Центральний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі частково знайшли своє підтвердження у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення - частковому скасуванню та прийняттю нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Рішення господарського суду зазначеним вимогам не відповідає.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч. ч. 1, 2 ст. 277 ГПК України).
Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального права судом попередньої інстанції під час прийняття оскаржуваного процесуального документу частково знайшли своє підтвердження.
Враховуючи наведене та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду Запорізької області від 24.10.2025р. у справі № 908/2487/25 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову – в частині стягнення основного боргу (попередньої оплати) в розмірі 20 796,00 грн., пені, в розмірі 2 941,64 грн., та 3% річних, у розмірі 64,95 грн. У решті позовні вимоги не підлягають задоволенню. 

10. Судові витрати
Згідно із ч. 14 ст. 129 ГПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням вищевикладеного, оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню - в частині стягнення основного боргу (попередньої оплати), в розмірі 20 796,00 грн., пені, в розмірі 2 941,64 грн., та 3% річних, у розмірі 64,95 грн., а в решті позовні вимоги задоволенню не підлягають, з відповідача на користь Комунального закладу спеціалізованої мистецької освіти “Художня школа №1 імені Олександра Васякіна” Криворізької міської ради належить стягнути 2188,25 грн. у рахунок відшкодування витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору за подання позовної заяви.
У свою чергу, судові витрати, понесені в суді апеляційної інстанції, покладаються на учасників апеляційного провадження пропорційно розміру задоволених вимог апеляційної скарги.
З огляду на розмір задоволених вимог апеляційної скарги, з відповідача на користь Комунального закладу спеціалізованої мистецької освіти “Художня школа №1 імені Олександра Васякіна” Криворізької міської ради підлягає стягненню 3 281,97 грн. у рахунок відшкодування витрат, понесених Позивачем у зв`язку зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Комунального закладу спеціалізованої мистецької освіти “Художня школа №1 імені Олександра Васякіна” Криворізької міської ради - задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 24.10.2025р. у справі № 908/2487/25 - скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “ІНКАМ-ФІНАНС” на користь Комунального закладу спеціалізованої мистецької освіти “Художня школа №1 імені Олександра Васякіна” Криворізької міської ради 20 796,00 грн. основного боргу (попередньої оплати), пеню, в розмірі 2 941,64 грн., 3% річних, у розмірі 64,95 грн. та 2188,25 грн. витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви, про що видати наказ.

У решті позову - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “ІНКАМ-ФІНАНС” на користь Комунального закладу спеціалізованої мистецької освіти “Художня школа №1 імені Олександра Васякіна” Криворізької міської ради 3 281,97 грн. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги, про що видати наказ.

Видачу відповідних наказів, з урахуванням необхіних реквізитів, доручити Господарському суду Запорізької області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу.

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя М.О. Дармін

Суддя О.В. Чус