КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 лютого 2026 року м. Київ справа №640/3243/22
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жука Р.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження адміністративну справу
за позовом  ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві,
про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

І. Зміст позовних вимог.
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі – відповідач), в якому просить суд
- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 07 липня 2021 року про відмову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) в переведенні його з пенсії по інвалідності на пенсію за віком з 31 січня 2019 року, тобто, з дня його звернення до відповідача з відповідною заявою разом з документами про страховий стаж і заробітну плату, а також скасувати це рішення;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві під час розгляду заяви ОСОБА_1 про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за віком щодо неврахування періоду страхового стажу та заробітної плати з 01 березня 2014 року по 29 листопада 2016 року, тобто, за період часу його роботи на умовах трудового договору в ООО «ОБИ ФЦ» на території російської федерації;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити переведення ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності на пенсію за віком з 31 січня 2019 року з урахуванням трудового стажу і заробітної плати за період його роботи в ООО «ОБИ ФЦ» на території російської федерації з 01 березня 2014 року по 29 листопада 2016 року у відповідності до положень абзацу 3 частини третьої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням середньої заробітної плати (доходу), визначеної частиною другою статті 40 цього Закону для призначення пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві після переведення позивача з пенсії по інвалідності на пенсію за віком здійснити її перерахунок та сплатити йому недоплачені суми пенсії, починаючи з 01 лютого 2019 року.

ІІ. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що він перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію по інвалідності, починаючи з 2013 року.
Після призначення цього виду пенсії, як вказує позивач, він продовжував працювати, набуваючи страховий стаж до 28 лютого 2014 року в ТОВ «ОБІ Україна франчайзинговий центр», а з 01 березня 2014 року по 29 листопада 2016 року він працював в ООО «ОБИ Франчайзинговий Центр», що зареєстрований в російській федерації.
У зв`язку з досягненням пенсійного віку, 31 січня 2019 року позивач звернувся до відповідача з заявою про переведення його з пенсії по інвалідності на пенсію за віком, разом з заявою позивачем подано копії трудової книжки та трудового контракту, копію дозволу на роботу в рф, довідки про заробітну плату із зазначенням сплати страхових внесків у повному обсязі до Пенсійного фонду російської федерації за період часу його роботи в ООО «ОБИ ФЦ», проте, відповідач листом повідомив позивача про недоцільність переведення на пенсію за віком, мотивуючи це тим, що у разі запитуваного переведення розмір пенсії буде зменшено.
Не погоджуючись з вказаною відмовою, позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 року у справі у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено, проте, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва скасовано, позовні вимоги позивача задоволені частково, зокрема, як вказує позивач, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву позивача про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за віком.
В подальшому, Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві на виконання судового рішення, повторно розглянуто вказану вище заяву позивача та листом від 23 липня 2021 року повідомлено останнього про прийняте рішення 07 липня 2021 року, яким відмовлено у переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію за віком.
Позивач зазначає, що це рішення відповідачем обґрунтовано так само як і попереднє. При цьому відповідач під час розрахунку розміру пенсії за віком не врахував період роботи позивача з 01 березня 2014 року по 29 листопада 2016 року в ООО «ОБИ ФЦ» на території російської федерації.
Позивач з вказаним рішення не погоджується, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, що стало підставою для звернення до суду з вказаною позовною заявою. 
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», розмір якої станом на 31 січня 2019 року розраховується відповідно до статті 33 цього Закону. У разі переведення на пенсію за віком, її розмір буде меншим. 
Крім того, представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався й на те, що згідно даних в системі персоніфікованого обліку у позивача відсутня сплата внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за період з 01 березня 2014 року по 29 листопада 2016 року, у зв`язку з чим зазначені періоди роботи не були зараховані до страхового загального стажу.

ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи інші процесуальні дії у справі.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2022 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
На виконання вимог Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13 грудня 2022 року № 2825-ІХ, адміністративна справа № 640/3243/22 передана на розгляд до Київського окружного адміністративного суду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 16 травня 2024 року для розгляду адміністративної справи № 640/3243/22 визначено суддю Київського окружного адміністративного суду Жука Р.В.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20 травня 2024 року адміністративна справа № 640/3243/22 прийнята до провадження суддею Жуком Р.В. та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Пунктом 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Враховуючи вимоги статті 263 КАС України судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Згідно з частиною другою статті 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.
Статтею 258 КАС України визначено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

ІV. Обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та з 01 грудня 2013 року отримує пенсію по інвалідності згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується наявною в матеріалах справи копією розпорядження № 111 від 23 січня 2014 року.
Після досягнення пенсійного віку, позивач 31 січня 2019 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про переведення його з пенсії по інвалідності на пенсію за віком, проте, у переведенні на пенсію за віком позивачу було відмовлено.
Не погоджуючись з діями Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з відповідною позовною заявою.
На виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року у справі № 640/19353/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/93629311) Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянуто заяву позивача від 31 січня 2019 року про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за віком.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 07 липня 2021 року № 930020865045 позивачу відмовлено у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки її розмір в такому випадку буде зменшено, про що позивача повідомлено листом від 23 липня 2021 року № 2600-0306-8/118814.
Також судом встановлено, що відповідачем не зараховано до страхового стаду позивача його період роботи на ООО «ОБИ ФЦ» (російська федерація) з 01 березня 2014 року по 29 листопада 2016 року через відсутність даних в системі персоніфікованого обліку про сплату внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

V. Оцінка суду.
Надаючи правову оцінку обґрунтованості аргументам, наведеними учасниками справи, суд дійшов таких висновків.
Згідно пункту 3 частини першої статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд, при вирішенні даної справи, керується нормами законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних правовідносин.
У частині першій статті 46 Конституції України зазначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел врегульовано Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон України від 09 липня 2003 року № 1058-IV).
Відповідно до статті 8 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом а досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV).
У частині другій цієї ж статті зазначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно частини четвертої статті 24 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Статтею 26 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.
У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 24 до 34 років (частина друга статті 26 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV).
Наведене в сукупності дозволяє дійти висновку, що страховий стаж, набутий до впровадження системи персоніфікованого обліку, обчислюється на підставі документів згідно із законодавством, що діяло до набрання чинності Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-IV.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон України від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, судом встановлено, що до страхового стажу позивача не зараховано період його роботи в російській федерації з 01 березня 2014 року по 29 листопада 2016 року через відсутність даних в системі персоніфікованого обліку про сплату внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, про що представник відповідача зазначив у відзиві на позовну заяву.
Оцінюючи правомірність таких аргументів пенсійного органу, суд враховує те, що права громадян України, які працюють за кордоном, захищаються законодавством України та держави перебування, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина друга статті 10 Закону України «Про зайнятість населення»).
23 грудня 2022 року набрав чинності Закон України від 01 грудня 2022 року № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», відповідно до якого зупинено у відносинах, зокрема, з російською федерацією дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року № 140/98-ВР.
Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року № 1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян-держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення» передбачено вихід України з Угоди від 13 березня 1992 року. Крім того, з 01 січня 2023 року російська федерація припинила участь в Угоді від 13 березня 1992 року.
Після зупинення дії Конвенція 1993 року не застосовуватиметься у відносинах з російською федерацією щодо будь-яких документів, виданих, посвідчених у російській федерації, незалежно від дати їх видачі, посвідчення.
Офіційні документи, видані компетентними органами російської федерації, приймаються на території України виключно за умови легалізації, в даному випадку шляхом проставлення апостилю.
Водночас за результатами письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав стосовно рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, зазначений міжнародний договір України припинив свою дію для України 19 червня 2023 року.
Таким чином, оскільки позивач набув спірний стаж до вказаної дати, тому суд розглядає справу за нормами законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин, у тому числі з урахуванням положень Угоди.
Так, відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (далі - Угода) пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якої вони проживають.
Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Статтею 7 Угоди між Урядом України і урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14 січня 1993 року (далі - Угода від 14 січня 1993 року) встановлено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.
Згідно з абзацами 2, 3 статті 6 Угоди від 14 січня 1993 року трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Аналіз наведених положень Угоди від 14 січня 1993 року дає підстави дійти висновку, що її положення розповсюджуються також і на питання, пов`язані із зарахуванням періодів роботи на території інших держав до страхового стажу та обчислення пенсій, пов`язаних і з їх перерахунком. Наведене також підтверджує, що діюче в Україні пенсійне законодавство визначає, що у разі, якщо пенсія призначена на території України, а особа працювала на території російської федерації або на підприємстві, зареєстрованому на території російської федерації після 13 березня 1992 року, то цей стаж має враховуватися на території України як власний страховий (трудовий) стаж, хоча пенсійні внески можуть сплачуватися в російській федерації. Тобто існує гарантія врахування страхового (трудового) стажу кожної із сторін при призначенні пенсії на її території без перерахування страхових внесків.
Отже, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права особи на пенсію та при її обчисленні.
Крім того, відповідно до статті 11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані в установленому порядку на території держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, які входили до складу СРСР до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав-учасниць Співдружності без легалізації.
Частиною другою статті 4 Угоди «Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів» від 15 квітня 1994 року, ратифікованої Законом України від 11 липня 1995 року № 290/95-ВР, визначено, що трудовий стаж, включаючи стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.
Тобто, обчислення стажу роботи позивача здійснюється згідно із законодавством російської федерації, на території якої у спірний період відбувалась його трудова діяльність.
29 листопада 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення», згідно з пунктом 1 якої постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року у м. Москві.
Отже, Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року підлягає врахуванню при зарахуванні спірного стажу роботи позивача в російській федерації, оскільки вказана Угода була чинною на момент виникнення спірних правовідносин.
Тобто стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, повинні враховуватися при встановленні права особи на пенсію та її обчислення.
Крім того, суд зазначає, що надані позивачем документи не можуть піддаватися сумніву та позбавляти особу права на отримання пенсії тільки з тих міркувань, що в системі персоніфікованого обліку в Україні відсутні дані про сплату внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період його роботи на території рф з 01 березня 214 року по 29 листопада 2016 року.
Щодо доводів представника відповідача в тій частині, що позивач не звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про зарахування вказаного вище періоду роботи до страхового стажу та врахування заробітної плати за цей період, суд зазначає, що позивачем разом із заявою про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за віком, у тому числі були надані копія трудової книжки, довідки про доходи за 2014-2016 роки, картки індивідуального обліку сум, нарахованих виплат та інших винагород та сум нарахованих страхових внесків за 2014-2016 роки.
З вказаних документів вбачається, що із заробітної плати позивача, отриманої на ООО «ОБИ ФЦ», відраховувались страхові внески.
При цьому, зі змісту листа, яким позивача повідомлено про відмову у переведенні на пенсію за віком, вбачається, що позивачу зараховано до страхового стажу період роботи до 28 лютого 2014 року.
Наведене в сукупності свідчить, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві розглядались документи, які були подані позивачем, цим документам була надана відповідна оцінка за результатом їх розгляду, зокрема, не зараховано до страхового стаду період роботи з 01 березня 2014 року по 29 листопада 2016 року на території російської федерації, як і не враховані довідки про заробітну плату за вказаний період.
Крім того, суд наголошує, що факт працевлаштування упродовж спірного періоду на території російської федерації (ООО «ОБИ ФЦ») підтвердженого записами в трудовій книжці позивача та додатковою угодою № 7 від 28 червня 2016 року до трудового договору № 06/14 від 16 січня 2014 року. 
Суд установив, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи, які дають можливість встановити дату прийняття та звільнення з роботи, місце роботи та накази, на підставі яких позивача прийнято на таку роботу, такі записи засвідчені чітким відтиском печатки підприємств та не містять ні виправлень/підтирань, ні інших неточностей, які б давали підстави сумніватись у їх достовірності. Автентичність записів у трудовій книжці позивача у спірні періоди відповідачем не оспорюється.
Діюче в Україні пенсійне законодавство передбачає, що у разі, якщо пенсія призначена на території України, а особа працювала на території російської федерації або на підприємстві зареєстрованому на території російської федерації після 13 березня 1992 року, то цей стаж має враховуватись на території України як власний страховий (трудовий стаж), хоча пенсійні внески можуть сплачуватись в росії. Тобто існує гарантія врахування страхового стажу кожної із сторін при призначенні пенсії на її території без перерахування страхових внесків.
Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі № 676/6166/16-а, від 16 квітня 2020 року у справі № 555/2250/16-а.
Отже, при прийнятті рішення щодо зарахування чи відмови в зарахуванні страхового стажу певних періодів роботи, орган пенсійного фонду повинен враховувати норми законодавства України, в сукупності з нормами законів тієї країни, на території якої працювала в спірний період роботи особа, яка звернулась за призначенням пенсії або ж перерахунком пенсії. Сама лише несплата страхових внесків або неможливість отримання таких відомостей, не може бути підставою для відмови в зарахуванні такого стажу.
Верховний Суд у постанові від 28 січня 2025 року у справі № 620/3530/22 сформував правовий висновок, що відсутність інформації про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду російської федерації та неможливість їх підтвердження не може бути підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу для призначення пенсії за віком стажу роботи, набутого на підприємствах російської федерації, який підтверджений належними доказами, зокрема записами трудової книжки.
За таких підстав доходить висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати трудовий стаж та заробітну плату за період його роботи з 01 березня 2014 року по 29 листопада 2016 року на ООО «ОБИ ФЦ» на території російської федерації є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 07 липня 2021 року про відмову позивачу у переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію за віком, суд зазначає таке.
Так, згідно частини першої статті 9 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV, в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Статтею 10 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV передбачено право вибору пенсійних виплат.
Згідно частини першої статті 10 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Відповідно частини третьої статті 45 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.
Якщо особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати та набула не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі, при переведенні вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком застосовується середня заробітна плата (дохід), визначена частиною другою статті 40 цього Закону для призначення пенсії.
Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій, урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1 (тут і далі в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин)).
Відповідно до пункту 1 Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.
У пункті 2.1 Порядку № 22-1 міститься перелік документів, необхідних для призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший.
Згідно з пунктом 2.8. Порядку № 22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.
При поновленні виплати пенсії та переведенні з одного виду пенсії на інший до наявних документів особа може додати додаткові документи передбачені пунктом 2.8.
Відповідно до пункту 4.1. Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 3).
Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.
За змістом пункту 4.3. Порядку № 22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Пунктом 4.7. Порядку № 22-1 визначено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.
Наведене в сукупності свідчить, що особа, яка має одночасно право на отримання різних видів пенсії, відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV може обрати одну із них шляхом звернення до пенсійного органу з відповідною заявою.
Поряд з цим, положення вказаного закону також передбачають право особи звернутися із заявою про переведення з одного виду пенсії на інший, зокрема й з пенсії по інвалідності на пенсію за віком.
При цьому нормами Порядку № 22-1 передбачений певний алгоритм дій пенсійного органу до якого надійшла відповідна заява особи про переведення з одного виду пенсії на інший.
Так, вказаним Порядком передбачено, що органи пенсійного фонду здійснюють розгляд питання про переведення не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів приймають відповідне рішення.
У пункті 4.7 Порядку № 22-1 зазначено, що орган, що призначає пенсію не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.
Отже, норми вказаного Порядку вимагають від органу який розглядає заяву про переведення з одного виду пенсії на інший, прийняття саме вмотивованого рішення - тобто ухваленого за наслідками всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів із зазначенням причин відмови.
Так зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що відповідачем зараховано до страхового стажу період роботи позивача до 28 лютого 2014 року, проте, не зараховано період роботи на території російської федерації з 01 березня 2014 року по 29 листопада 2016 року, відповідно, при обчисленні розміру пенсії за віком позивачу не враховано заробітну плату, отриману у вказаний період. 
Як встановлено судом, зазначені періоди роботи були протиправно не зараховані відповідачем, що дає підстави для висновку про те, що ухвалюючи рішення від 07 липня 2021 року про відмову позивачу у переведенні на пенсію за віком, відповідачем подані документи розглянуті не повно та не всебічно, відтак, на переконання суду, зазначене рішення є протиправним та таким, що підлягає скасуванню. 
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити переведення позивача з пенсії за інвалідністю на пенсію за віком з 31 січня 2019 року з урахуванням трудового стажу і заробітної плати за період його роботи в ООО «ОБИ ФЦ» на території російської федерації з 01 березня 2014 року по 29 листопада 2016 року у відповідності до положень абзацу 3 частини третьої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням середньої заробітної плати (доходу), визначеної частиною другою статті 40 цього Закону для призначення пенсії, слід зазначити, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Статтею 58 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.
Згідно з абзацом 2 частини четвертої статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Відповідно до частини другої статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Наведене в сукупності свідчить, що суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.
Відтак, суд, керуючись частиною другою статті 9 КАС України, вважає за доцільне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за віком з урахуванням висновків суду у даній адміністративній справі, залишивши без задоволення позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача здійснити переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за віком, з підстав викладених вище.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві після переведення позивача з пенсії по інвалідності на пенсію за віком здійснити її перерахунок та сплатити йому недоплачені суми пенсії, починаючи з 01 лютого 2019 року, суд зазначає, що зазначені позовні вимоги є такими, що заявлені на майбутнє, оскільки станом на теперішній час відповідачем не розглянуто заяву позивача про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за віком, відповідно, відсутні підстави вважати, що у разі прийняття відповідачем рішення про таке переведення, останнім не буде здійснено перерахунку пенсії або не буде виплачена недоплачена сума пенсії.
Відтак позовні вимоги в цій частині є такими, що задоволенню не підлягають.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно частини другої статті 2 КАС України справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неу24переджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

VI. Судові витрати.
Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, а матеріали справи не містять доказів понесення сторонами інших судових витрат, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат та компенсації судових витрат за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, відсутні.
Керуючись статтями 132, 139, 143, 242-246, 255, 260-263, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, код ЄДРПОУ 42098368) про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії – задовольнити.
2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 07 липня 2021 року № 930020865045 про відмову ОСОБА_1 у переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV.
3. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо незарахування до страхового стажу, що дає право на пенсію за віком, період роботи ОСОБА_1 з 01 березня 2014 року по 29 листопада 2016 року та щодо неврахування, при обчисленні розміру пенсії, заробітної плати, отриманої ОСОБА_1 у період роботи на території російської федерації з 01 березня 2014 року по 29 листопада 2016 року.
4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу, що дає право на пенсію згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV, період роботи ОСОБА_1 з 01 березня 2014 року по 29 листопада 2016 року та врахувати при обчисленні розміру пенсії заробітну плату, отриману ОСОБА_1 у цей період. 
5. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 31 січня 2019 року про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV з урахуванням висновків суду у даній адміністративній справі.
6. У задоволенні інших позовних вимог – відмовити.
7. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Жук Р.В.