ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 730/612/23
провадження № 51-1352км25
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції),
засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
прокурора ОСОБА_7 
розглянула в судовому засіданні касаційні скарги прокурора ОСОБА_8 , який брав участь у суді апеляційної інстанції, та захисника ОСОБА_5 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 21 січня 2025 року в кримінальному провадженні стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Рух справи, короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені обставини
За вироком Борзнянського районного суду Чернігівської області від 25 вересня 2024 року ОСОБА_6 було засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років. На підставі ст. 71 вказаного Кодексу до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком цього ж суду від 28 лютого 2023 року й остаточно визначено захід примусу - позбавлення волі на строк 13 років. 
За правилами ст. 72 КК у строк покарання засудженому зараховано попереднє ув`язнення. Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні за викладених у вироку обставин умисного вбивства.
Як установив суд, у ніч на 8 січня 2023 року в будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_6 на ґрунті неприязних стосунків із метою позбавлення життя умисно завдав ОСОБА_9 багатьох ударів руками й ногами по голові та тулубу, спричинивши цим численних тілесних ушкоджень, у тому числі тяжких, у вигляді закритої черепно-мозкової травми з крововиливами в мозок, переломів тіла грудини та ребер із крововиливами в грудну порожнину та легені. Смерть потерпілого настала від поєднаної травми голови та грудей, що зумовило припинення функцій центральної нервової системи, зупинку серцевої діяльності й дихання.
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 21 січня 2025 року, відмовивши в задоволенні апеляційних скарг сторони захисту й задовольнивши частково скаргу прокурора, змінив вирок стосовно ОСОБА_6 у частині заходу примусу. Ухвалив уважати його засудженим за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років; замість ст. 71 цього Кодексу застосував частини 2, 4 ст. 70 КК, на підставі яких шляхом часткового складання покарань, призначених за вироками від 25 вересня 2024 року та 28 лютого 2023 року, визначив остаточне - позбавлення волі на строк 13 років. Крім того, вирішив обчислювати початок строку відбування покарання з 10 січня 2023 року 23:40 - моменту фактичного затримання засудженого. У решті вирок залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить на підставах, передбачених пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суді. Аргументуючи позицію, скаржник зазначає, що оспорюване рішення постановлено з порушенням вимог статей 2, 7, 370, 404, 419 КПК, згаданий суд належним чином не розглянув доводів сторони обвинувачення про м`якість призначеного ОСОБА_6 покарання. На думку прокурора, усупереч ст. 65 КК було залишено поза увагою негативні дані про особу засудженого, спосіб заподіяння смерті, факт умисного позбавлення людини життя невдовзі після вчинення іншого тяжкого насильницького злочину, відсутність пом`якшуючих обставин, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність винуватця. З огляду на все це автор скарги уважає, що застосований захід примусу за своїм розміром є явно несправедливим, недостатнім для виправлення ОСОБА_6 й попередження нових кримінальних правопорушень. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суді. Суть доводів зводиться до того, що винуватості ОСОБА_6 не доведено, вирок ґрунтується на штучно створених доказах, недопустимих результатах обшуку від 13 січня 2023 року та огляду відеозапису з камер системи «Безпечне місто», а також необґрунтовано враховано дані судово-психологічної експертизи із застосуванням «поліграфа». Як зазначає скаржник, висновок суду щодо мотиву вбивства є припущенням, не встановлено часу смерті потерпілого, не зважено на алібі засудженого, на показання останнього та свідків, котрі доводять непричетність ОСОБА_6 до вбивства. Крім того, на переконання захисника, справу було сфальсифіковано внаслідок відмови засудженим визнати свою вину попри змушування й застосування до нього в ізоляторі тимчасового тримання психологічного тиску з боку невідомої цивільної особи. Уважає, що в ході здійснення кримінального провадження було порушено ст. 62 Конституції України та статті 8, 9, 17, 94, 370, 374 КПК, апеляційний суд не звернув уваги на це й постановив незаконну ухвалу. 
Учасникам кримінального провадження належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення не надходило. 
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції (далі - Суд) засуджений та захисник підтримали касаційну скаргу останнього й просили відхилити скаргу сторони обвинувачення; прокурор, заперечивши обґрунтованість вимог сторони захисту, уважав слушними доводи в скарзі протилежної сторони. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла таких висновків.
За приписами статей 370, 419 КПК рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим; у разі незгоди з певними доводами апелянта в ухвалі належить зіставити їх із наявними в справі фактичними даними й дати вичерпні відповіді, спираючись на відповідні норми права. 
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, ступеню їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Наведених законодавчих приписів апеляційний суд належним чином не виконав.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вирок місцевого суду оскаржили в апеляційному порядку сторона захисту й обвинувачення. У поданих скаргах: захисник та ОСОБА_6 , заперечуючи обґрунтованість засудження останнього, просили скасувати оспорюване рішення і закрити кримінальне провадження; натомість прокурор наполягав на ухваленні нового вироку і призначенні засудженому більш суворого покарання, а також указував на неправильне застосування ст. 71 КК замість правил ст. 70 цього Кодексу.
За наслідками здійснення провадження суд апеляційної інстанції визнав неспроможними аргументи сторони захисту й відмовив у задоволенні поданих скарг. Водночас погодився з міркуваннями прокурора щодо неправильного застосування ст. 71 КК і виправив помилку, призначивши остаточне покарання на підставі частин 2, 4 ст. 70 цього Кодексу. Доводи щодо м`якості заходу примусу й у зв`язку з цим необхідності ухвалення нового вироку апеляційний суд відхилив.
Однак висновки суду щодо справедливості обраного ОСОБА_6 покарання є сумнівними, їх зроблено без урахування повною мірою всіх даних про особу засудженого, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та конкретних обставин справи. Замість наданнявмотивованих відповідей на всі доводи прокурора з окресленого питання в постановленій ухвалі апеляційний суд обмежився цитуванням наведених у вироку суджень, які оспорювалися, і констатував, що призначене покарання за розміром є достатнім, необхідним для виправлення ОСОБА_6 та попередження нових кримінальних правопорушень.
Разом із тим усупереч приписам статей 50, 65 КК не отримали належної оцінки факти, які мають правове значення при виборі заходу примусу. 
Зокрема, апеляційний суд не зважив на те, що за матеріалами справи ОСОБА_6 характеризується негативно, не має зареєстрованого місця проживання, офіційно не працевлаштований, попри неодноразове застосування до нього заходів кримінально-правового характеру на шлях виправлення не став, у період здійснення іншого кримінального провадження умисно протиправно заподіяв смерть людині невдовзі після вчинення двох тяжких умисних злочинів. При цьому один із них теж був спрямований проти життя та здоров`я особи, що вказує на схильність засудженого до насильницьких кримінальних правопорушень і його підвищену небезпечність для суспільства.
Також було залишено поза увагою ставлення ОСОБА_6 до скоєного та необоротних наслідків, невиявлення ним жалю та осуду своєї поведінки, відсутність обставин, які би пом`якшували покарання, та наявність обтяжуючої - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. 
Отже, вагомих аргументів прокурора про явну несправедливість застосованого до ОСОБА_6 заходу примусу апеляційний суд не спростував і постановив ухвалу без додержання вимог ст. 419 КПК. 
Тому оспорюване рішення підлягає скасуванню на підставах, передбачених пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 438 КПК, із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Таким чином, касаційну скаргу прокурора слід задовольнити.
Щодо доводів захисника, подібних за змістом викладеним в апеляційній скарзі, то вони є предметом обов`язкової перевірки за апеляційною процедурою в ході нового апеляційного розгляду. 
Разом із тим, оскільки захисник теж заявив вимогу про скасування згаданої ухвали і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, подану ним скаргу належить задовольнити частково.
Під час нового розгляду апеляційний суд має врахувати наведене, ретельно з використанням усіх процесуальних можливостей розглянути апеляційні скарги, перевірити всі аргументи сторін і за наслідками ухвалити справедливе рішення, яке відповідатиме ст. 370 КПК. При цьому слід мати на увазі, що за тих самих установлених обставин кримінального провадження та даних про особу засудженого призначене покарання за своїм розміром явно несправедливе через м`якість.
У цій справі, ухвалюючи рішення суди попередніх інстанцій не вирішували питання щодо запобіжного заходу ОСОБА_6 , він перебуває в ув`язненні на виконання вироку Борзнянського районного суду Чернігівської області від 28 лютого 2023 року, який набрав законної сили 25 липня 2023 року. Тому наразі Суд не вбачає процесуальної необхідності обирати засудженому захід забезпечення кримінального провадження. 
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
ухвалила:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , який брав участь у суді апеляційної інстанції, задовольнити, касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 задовольнити частково.
Ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 21 січня 2025 року стосовно ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3