ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 квітня 2026 року 
м. Харків
справа № 643/17622/25
провадження № 22-ц/818/2228/26
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді - Тичкової О.Ю.,
суддів колегії - Маміної О.В., Кружилиної О.А.,
сторони справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджифінанс»
відповідач - ОСОБА_1 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджифінанс» на рішення Салтівського районного суду міста Харкова від 09 грудня 2025 року ухвалене у складі судді Довготько Т.М.,-
ВСТАНОВИВ:
В жовтні 2025 року ТОВ «ДіджиФінанс» звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором №4588994 від 23.07.2021 у розмірі 44850 грн та понесених витрат на сплату судового збору у розмірі 2422,40 грн.
Позов обґрунтований тим, що 23.07.2021 між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» був укладений Договір про споживчий кредит № 4588994, згідно з умовами якого відповідач отримала кредитні кошти на картковий рахунок у розмірі 10000 грн. Кредитний договір №4588994 між відповідачем та ТОВ «Мілоан» підписаний шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. 11.11.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» укладено Договір відступлення прав вимоги № 12Т, відповідно до умов якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №4588994 від 23.07.2021. Сума заборгованості відповідача за цим договором становить 44850,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 10000 грн, заборгованість за відсотками 33750,00 грн, заборгованість за комісією 1100 грн. Добровільно погашати зазначені грошові кошти відповідач відмовляється, що змусило позивача звернутися до суду з дійсним позовом. 
Рішенням Салтівського районного суду міста Харкова від 09 грудня 2025 року у задоволенні позову ТОВ «Діджифінанс» відмовлено.
Рішення обґрунтовано тим, що позивач не надав суду належних, допустимих і достовірних доказів на підтвердження перерахування ТОВ «Мілоан» кредитних коштів на картковий рахунок відповідача за договором кредиту. Наданий позивачем документ з назвою «платіжне доручення 51916017» не є належним доказом перерахування відповідачу коштів, адже не містить відмітки банку. Наданий суду розрахунок заборгованості ТОВ «Мілоан» є відомістю про щоденні нарахування та погашення та не є первинним бухгалтерським документом, а тому сам по собі не підтверджує факт надання кредиту.
Не погодившись з рішенням суду ТОВ « Діджифінанс» подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що договір на споживчий кредит №4588994 від 23.07.2021 є укладеним в електронній формі. Пункт 2.1 Договору на споживчий кредит № №4588994 від 23.07.2021 визначає, що кредитні кошти надаються Позичальнику безготівково шляхом переказу на картковий рахунок. Первинний кредитор належним чином виконав свої обов`язки перерахувавши відповідачу кредитні кошти у розмірі 10 000 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням та випискою з особового рахунка за Кредитним договором №4588994 від 23.07.2021. Крім того зазначає що відповідач з моменту укладання договору, не звертався до ТОВ «Міловн» з приводу невиконання кредитором взятих на себе зобов`язань а саме перерахування кредитних коштів. Крім того відповідачем не представлено до суду належних і допустимих доказів того, що відповідні кредитні кошти не були зараховані на її картковий рахунок, що б дало можливість відхилити ті обставини на які посилається позивач. Таким чином, суд неповністю дослідив докази, що призвело до неправосудного рішення. ТОВ «Мілоан», як первинний кредитор, виконало свої зобов`язання, перерахувавши кошти на рахунок, вказаний відповідачем, однак останній кредитні кошти та нараховані проценти за користування ними не повернув.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 23.07.2021 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 4588994, який підписано сторонами у електронному вигляді. В договорі вказано, що позичальник ОСОБА_1 має електронну пошту та номер мобільного телефону НОМЕР_1 . За умовами договору, кредит надавався на 30 днів з 23.07.2021 по 22.08.2021 на суму 10000 грн. Проценти за користування кредитом складають: 4850,00 грн., які нараховуються за ставкою 12 184,00% річних. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00% в день від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Згідно до пункту 2.1 договору, кредитні кошти надаються безготівково шляхом переказу на картковий рахунок (а.с. 20-24).
Додаток 1 та 2 до даного договору є графік платежів за договором про споживчий кредит №4588994 від 23.07.2021 та паспорт споживчого кредиту від 23.07.2021 підписаний електронним підписом із використанням одноразового ідентифікатора.(а.с.24-25)
В матеріалах справи міститься анкета-заява на кредит № 4588994 від 23.07.2021 року. Анкета-заява містить паспортні та анкетні дані відповідача, основні умови кредитування: сума кредиту, строк, проценти.(а.с.13)
Згідно даних платіжного доручення 51916017 від 23.07.2021 року на виконання умов кредитного договору первинним кредитором були перераховані на картку НОМЕР_2 грошові кошти у розмірі 10000,00 грн (а.с.26).
ТОВ «Мілоан» надав до суду відомості про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором №4588994 від 23.07.2021 (а.с. 15).
11.11.2021 року між першим кредитором та ТОВ «Діджифінанс» був укладений договір відступлення прав вимоги №12Т за яким позивач набув право вимоги, а новий кредитор протягом 5 робочих днів від дати підписання договору сплачує кредиторові плату в розмірі 3566998,72 грн без пдв відповідно до норм п.7.1 вказаного договору (а.с.16-19).
Вказані кошти були сплачені позивачем первинному кредитору на підставі платіжних інструкцій №1913; №1923; №1893; №1855; №1777; №27; №1756; №1752 (а.с. 30-31), а безпосередня вимога до відповідача перейшла на підставі акту приймання-передачі реєстру боржників від 11.11.2021 року разом із витягом із нього щодо відповідача, де чітко були зазначені уповноважені представники позивача та первинного кредитора та визначено, що вимоги до позивача перейшли у розмірі 44850,00 грн. що складається з 10000,00 грн суми заборгованості за тілом кредитом, 33750,00 грн заборгованості за відсотками та 1100,00 грн за комісією які позивач і бажає стягнути з відповідача за результатами розгляду справи (а.с.14).
25.07.2025 року позивач направив відповідачу претензію щодо сплати вказаного боргу з зазначенням підстави набуття права вимоги, суму вимоги та порядку погашення вказаної вимоги (а.с.28).
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У ст. 3 Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
За змістом ч.ч. 3, 4, 6 ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
З договору №4588994 від 23.07.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 вбачається, що у відповідності до вимог частини 1 статті 638 ЦК України між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, який оформлено в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатору, і такі дії сторін відповідають приписам чинного законодавства.
Водночас, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
За змістом ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Звертаючись до суду з позовом позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що у порушення умов укладеного між сторонами договору про споживчий кредит № 4588994 від 23.07.2021 відповідач свої зобов`язання не виконує та має перед ТОВ "Діджифінанс» заборгованість у загальному розмірі 44850,00 грн.
Як вбачається із матеріалів справи підписаний договір про споживчий кредит №4588994 від 23.07.2021 не містить інформації про номер картки, на яку за умовами договору мають бути перераховані кредитні кошти. Колегія суддів зауважує, що факт підписання відповідачем кредитного договору не свідчить про отримання ним коштів у кредит, які згідно з умовами договору мали бути перераховані на картковий рахунок.
За загальним правилом, належними та допустимими доказами на підтвердження обставини видачі кредитних коштів позичальнику є первинні бухгалтерські документи про видачу готівки або перерахування коштів.
Так, у постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі № 274/7221/19 (провадження № 61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно достатті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з цим Законом підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Крім того, у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 654/4006/14-ц (провадження № 61-2247св18), від 30 червня 2020 року в справі № 554/12083/15 (провадження № 61-2049св19) та від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження №61-3689св21) суд касаційної інстанції виснував про те, що виписки із банківських рахунків також можуть бути належними і допустимими доказами надання кредитних коштів позичальнику.
До позовної заяви долучено копію платіжного доручення №51916017 від 23.07.2021 підписаного представником ТОВ «Мілоан» та скріплене його печаткою, в якому зазначено Платник: ТОВ «Мілоан», Банк платника: ТОВ ФК Елаєнс, Отримувач: ОСОБА_1, картка НОМЕР_2 , натомість даний документ не засвідчує факт перерахування відповідачу коштів, оскільки позивачем не надані докази на підтвердження належності вказаної банківської картки відповідачу. 
Водночас, позивач не скористався своїм правом на витребування доказів і не заявляв клопотань про витребування з банківських установ відомостей щодо перерахування суми кредиту на рахунки, відкриті рахунку, та чи видавалась на ім`я ОСОБА_1 відповідна картка.
Позивачем також не надано до суду виписки по рахунку відповідачки за Договором про споживчий кредит №4588994 від 23.07.2021. А наданий ним документ під назвою виписка з особового рахунка за кредитним договором №№4588994 від 23.07.2021 року не є первинним банківським документом відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Наданий позивачем розрахунок заборгованості без його узгодження з іншою стороною є одностороннім документом, у справі відсутні докази, що цей розрахунок ґрунтується на реальних банківських операціях відповідачки, тому є безпідставним посилання апелянта на відсутність заперечень відповідачки проти цього розрахунку, як доказ його належності та допустимості. Такий стандарт доказування є доречним лише у разі доведеності бухгалтерських даних про отримання відповідачкою кредитних коштів, які позивач використовував у своєму розрахунку, а таких доказів позивач всупереч свого процесуального обов`язку до суду не надав.
З огляду на зазначене доводи апелянта про те, що кредитні кошти були перераховані відповідачу відповідно до умов кредитного договору, не підтверджуються будь-якими належними та допустимими доказами та відхиляються апеляційним судом як припущення.
З урахуванням того, що в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем кредитних коштів та інформації про належність відповідачу платіжної картки, підтвердження зарахування грошових коштів саме на картку ОСОБА_1 та те що надані позивачем документи, які засвідчують укладення кредитного договору між відповідачем та ТОВ «Мілоан» не містять номеру розрахункового або карткового рахунку, на який необхідно було зарахувати кредитні кошти, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burgandothers v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін. 
Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Діджифінанс» - залишити без задоволення.
Рішення Салтівського районного суду міста Харкова від 09 грудня 2025 року - залишити без змін
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий          О. Ю. Тичкова

Судді           О.В. Маміна

О.А. Кружиліна