ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року	Львів	Справа №460/12862/24 пров. №А/857/4854/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді - Запотічного І. І.,
суддів - Глушка І. В., Довгої О. І., 

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 січня 2025 року у справі № 460/12862/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не надання документів; зобов`язати відповідача видати довідку (ф.6), передбачену Порядком № 413 (додаток 6), про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України ОСОБА_1 .
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 14 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що даний спір виник у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25.04.2024 в адміністративній справі № 460/1787/24. Звертає увагу суду на те, що резолютивною частиною вищевказаного рішення суду відповідача зобов`язано лише повторно розглянути рапорт позивача про надання документів для подання матеріалів щодо встановлення статусу учасника бойових дій. Зазначає, що за результатами повторного розгляду рапорту Військова частина НОМЕР_1 відмовила у наданні документів, у зв`язку з чим позивач і звернувся до суду. Крім того, вважає, що у відповідача відсутня дискреція у питанні надання довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Таким чином, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Військова частина НОМЕР_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти її задоволення, вважає таку необґрунтованою. Зазначає, що надання довідки про участь у бойових діях є виключною компетенцією відповідача, тому позивач не може просити суд перебирати на себе повноваження Військової частини НОМЕР_1 та втручатись у дискреційні повноваження. Окрім цього вважає, що за своєю суттю даний спір пов`язаний з виконанням відповідачем рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25.04.2024 в адміністративній справі № 460/1787/24, зокрема щодо повторної відмови у наданні документів для подання матеріалів щодо встановлення статусу учасника бойових дій із підстав, які оцінювалися судом під час розгляду справи №460/1787/24 та спростовані судовим рішенням у цій справі. Таким чином, зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з огляду на наступні підстави.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 проходив у період з 03.04.2022 по 22.10.2022 військову службу на посаді номера обслуги 4 спеціального взводу 3 спеціального взводу 3 спеціальної роти Військової частини НОМЕР_1 .
Позивачем 08.07.2023 подано рапорт командиру Військової частини НОМЕР_2 щодо клопотання перед командуванням Військової частини НОМЕР_2 про надання комплекту документів для звернення про надання статусу учасника бойових дій.
18.10.2023 Військова частина НОМЕР_1 надала відповідь командиру Військової частини НОМЕР_2 , в якій зазначено, що солдат ОСОБА_3 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 03.04.2022 по 22.10.2022; з 15.06.2022 по 02.08.2022 перебував у відрядженні в АДРЕСА_1 для участі в бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації; у період з 18.06.2022 по 19.06.2022, з 02.07.2022 по 20.07.2022 приймав участь у бойових діях на території населених пунктів Мирна Долина Луганської області та Верзньокам`янське Донецької області. Крім того, зазначено, що ОСОБА_1 систематично порушував військову дисципліну, вживав спиртні напої, своєю поведінкою дискредитував підрозділ перед місцевим населенням та ставив під зрив виконання бойових завдань. Командування частини вважає недоцільним надання необхідного пакету документів для оформлення статусу учасника бойових дій ОСОБА_1 .
Вказані обставини встановлені рішенням суду від 25.04.2024 у адміністративній справі 460/1787/24, що набрало законної сили.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25.04.2024 у справі №460/1787/24, яке набрало законної сили, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про надання документів для подання матеріалів щодо встановлення статусу учасника бойових дій відповідно до Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №413.
У листі від 14.09.2024 №4037 на виконання рішення суду щодо повторного розгляду рапорту позивача відповідач зазначив, що в період з 15.06.2022 по 02.08.2022 солдат ОСОБА_1 у складі 3 спеціальної роти військової частини НОМЕР_1 був відряджений до населеного пункту Дружківка Донецької області для участі в бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації. Під час перебування у відрядженні солдат ОСОБА_1 до участі в бойових діях не залучався, оскільки систематично вживав спиртні напої та перебував у нетверезому стані. Перебування солдата ОСОБА_1 у нетверезому стані негативно впливало на морально-психологічний стан інших військовослужбовців котрі перебували з ним поряд, а також призводило до зниження боєздатності підрозділу та виконання ним бойових завдань по обороні, відсічі і стримуванню збройної агресії російської федерації. З огляду на вище викладене, розглянувши повторно рапорт ОСОБА_1 , командування військової частини НОМЕР_1 прийшло до висновку про те, що у військовій частині НОМЕР_1 відсутні підстави на оформлення йому документів для надання статусу учасника бойових дій.
Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною та наявність в себе права на отримання відповідних документів, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що за своєю суттю даний спір виник у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем, на думку позивача, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25.04.2024 в адміністративній справі № 460/1787/24, зокрема щодо повторної відмови у наданні документів для подання матеріалів щодо встановлення статусу учасника бойових дій із підстав, які оцінювалися судом під час розгляду справи №460/1787/24, тому позивач повинен був звертатися до суду в порядку статті 381-1 КАС України із заявою про встановлення судового контролю за виконанням рішення, а не пред`являти нову позовну заяву.
Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції, апеляційний суд зважає на наступне. 
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно зі статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. 
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
У зв`язку зі збройною агресією рф проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. У подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався відповідними указами Президента України, затвердженими законами України.
Суспільні відносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням конституційного обов`язку стосовно захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, визначення загальних засад проходження в Україні військової служби регламентовані, насамперед, нормами Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII).
Згідно з частиною першою статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною четвертою вказаної статті визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини першої статті 40 Закону №2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.
Згідно з статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Суспільні відносини з приводу набуття громадянином правового статусу учасника бойових дій регламентовані, зокрема, приписами Закону №3551-ХІІ.
Згідно із статті 5 Закону №3551-ХІІ учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону №3551-XII учасниками бойових дій визнаються: військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані, добровольці Сил територіальної оборони) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, особи начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, особи, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь:
в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення,
у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів,
у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України.
Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, категорії таких осіб та терміни їх участі (забезпечення проведення) в антитерористичній операції, у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф у Донецькій та Луганській областях, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Аналіз наведених положень свідчить, що законодавець у кожному випадку пов`язує надання статусу учасника бойових дій із фактичною участю у збройному протистоянні, яка має ознаки безпосередності, тобто особистого виконання бойових (службових) завдань у складі військових формувань під час здійснення відповідних заходів. Йдеться не про будь-яке виконання обов`язків військової служби в умовах воєнного стану, а про реальне та особисте залучення до виконання завдань, безпосередньо пов`язаних із відсіччю та стримуванням збройної агресії, що за своїм змістом і характером передбачають підвищений рівень небезпеки для життя і здоров`я військовослужбовця. Виконання завдань забезпечувального, чергового чи охоронного характеру, навіть у період дії воєнного стану, саме по собі не може ототожнюватися з такою безпосередньою участю.
При цьому, зміст поняття «безпосередня участь» підлягає системному тлумаченню у взаємозв`язку з нормативними актами, прийнятими на виконання Закону № 3551-ХІІ, які визначають порядок підтвердження такої участі та критерії її встановлення. У цьому контексті територіальна складова не є самостійно встановленим обмеженням, а виступає елементом правової моделі, відповідно до якої безпосередність участі пов`язується з виконанням бойових (спеціальних) завдань у межах районів ведення воєнних (бойових) дій, визначених у встановленому порядку. Відсутність встановленого факту виконання завдань у таких районах виключає можливість визнання відповідної діяльності як безпосередньої участі у розумінні пункту 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ.
Подібний підхід щодо обов`язковості встановлення у сукупності, зокрема, функціональної та територіальної ознак застосований Верховним Судом у постанові від 29 березня 2024 року у справі № 440/3321/23.
Механізм надання статусу учасника бойових дій визначений Порядком № 413.
Згідно з підпунктом 4 пункту 4 Порядку № 413 підставою для надання статусу учасника бойових дій для заявників з числа осіб, зазначених в абзаці першому пункту 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ (крім осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади), які брали безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, є довідка за формою згідно з додатком 6.
Заявники, зазначені в абзаці першому цього підпункту, за власним бажанням можуть додавати інші документи, які містять докази та підтверджують факт виконання ними особисто або у складі військової частини (органу, підрозділу), установи та закладу бойових (службових) завдань.
Відповідно до підпункту 1 пункту 5 Порядку № 413, для надання статусу учасника бойових дій документи подаються командиром (начальником) військової частини (органу, підрозділу) або іншим керівником підприємства, установи чи організації стосовно заявників, зазначених у пунктах 19 і 20 частини першої статті 6 Закону № 3551-XII, або самостійно заявником з їх числа - у разі неподання таких документів відповідним командиром (начальником).
Водночас пунктом 8 Порядку № 413 прямо встановлено, що для надання статусу учасника бойових дій особам, які брали безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, командири (начальники) військових частин (органів, підрозділів) або інші керівники підприємств, установ та організацій зобов`язані протягом 30 календарних днів з дня участі таких осіб у виконанні бойових (службових) завдань подати на розгляд відповідної комісії довідку за формою згідно з додатком 6 або додатком 7 до цього Порядку.
Згідно з пунктом 11 Порядку № 413 для надання статусу учасника бойових дій заявник подає комісії (міжвідомчій комісії) заяву.
Заява може подаватися: у паперовій формі за формою згідно з додатком 8: безпосередньо комісії (міжвідомчій комісії), у тому числі шляхом надсилання засобами поштового зв`язку; через центр (заявниками з числа осіб, зазначених у пунктах 21 та 25 частини першої статті 6 Закону); в електронній формі заявниками з числа осіб, зазначених у пункті 19 частини першої статті 6 Закону засобами Порталу Дія (для законних представників або уповноважених осіб зазначених осіб за наявності технічної можливості) або засобами Реєстру.
Подати заяву в електронній формі засобами Порталу Дія може громадянин України, засобами Реєстру - громадянин України, іноземець або особа без громадянства (за наявності реєстраційного номеру облікової картки платника податків).
Заявники, рішення про надання та позбавлення статусу учасника бойових дій яким приймається відповідними комісіями розвідувальних органів, можуть подавати заяву на адресу такої комісії виключно у паперовій формі за формою згідно з додатком 8.
Пунктом 14 Порядку № 413 визначено, що до заяви в електронній формі додаються за наявності електронні копії оригіналів паперових документів, визначених підпунктами 1-4 пункту 4 цього Порядку, шляхом їх завантаження заявником для подальшого опрацювання комісією.
У разі відсутності документів, передбачених підпунктами 1-4 пункту 4 цього Порядку, вони витребовуються комісіями у порядку, передбаченому пунктом 22 цього Порядку.
Відповідно до пункту 19 Порядку № 413 рішення про надання (відмову у наданні) статусу учасника бойових дій приймається комісіями - стосовно заявників з числа осіб, зазначених у пунктах 19 і 20 частини першої статті 6 Закону.
Згідно з пунктом 24 Порядку № 413 комісія або міжвідомча комісія відмовляє заявнику в наданні статусу учасника бойових дій у разі відсутності необхідних документів, визначених пунктом 4 цього Порядку.
Системний аналіз наведених норм свідчить, що довідка за формою згідно з додатком 6 до Порядку № 413 із відповідним змістом про участь особи у заходах, визначених пунктом 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ, є необхідною передумовою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу учасника бойових дій відповідною комісією. Водночас підстави внесення інформації до такої довідки та її зміст підлягають перевірці на відповідність вимогам законодавства, у тому числі в межах здійснення судового контролю за рішеннями суб`єктів владних повноважень.
Обов`язок командира (начальника) військової частини щодо подання такої довідки виникає лише за умови наявності підтверджених належними документами фактів безпосередньої участі військовослужбовця у заходах, необхідних для забезпечення оборони України.
Колегія суддів при цьому наголошує, що командир (начальник) військової частини, оформлюючи довідку за формою згідно з додатком 6 до Порядку № 413, не здійснює оцінку доцільності чи обґрунтованості надання статусу учасника бойових дій, оскільки такі повноваження належать відповідній комісії. Його функція полягає у внесенні до довідки відомостей про участь військовослужбовця у відповідних заходах та оформленні її на підставі наявних документів, що підтверджують виконання завдань, передбачених пунктом 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ.
Апеляційним судом встановлено, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25.04.2024 у справі №460/1787/24, яке набрало законної сили, зобов`язано відповідача повторно розглянути рапорт позивача про надання документів для подання матеріалів щодо встановлення статусу учасника бойових дій відповідно до Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №413.
На виконання вказаного судового рішення Військова частина НОМЕР_1 повторно розглянула рапорт позивача та за результатами розгляду листом від 14.09.2024 № 4037 відмовила в оформленні документів для надання статусу учасника бойових дій ОСОБА_1 .
Відмова мотивована тим, що під час перебування у відрядженні з 15.06.2022 по 02.08.2022 солдат ОСОБА_1 до участі в бойових діях взагалі не залучався, оскільки систематично вживав спиртні напої та перебував у нетверезому стані.
Не погодившись з такою відмовою, позивач звернувся з новим позовом до суду.
Враховуючи вищенаведене та з огляду на фактичні обставини справи, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що вимоги позивача фактично зводяться до невиконання окремого судового рішення у справі № 460/1787/24.
Зі встановлених рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25.04.2024 у справі № 460/1787/24 обставин вбачається, що у відповіді Військової частини НОМЕР_1 від 18.10.2023 вказано про відмову у наданні необхідного пакету документів для оформлення статусу учасника бойових дій у зв`язку з «чисельними порушеннями дисципліни під час проходження служби солдатом ОСОБА_1 ».
Колегія суддів зазначає, що предметом даного судового спору є відмова Військової частини НОМЕР_1 у виготовленні та наданні позивачу довідки за формою, передбаченою додатком 6 до постанови КМУ № 413, що оформлена листом від 14.09.2024 № 4037. Зазначена відмова ще не була предметом судового розгляду й, відповідно, судом не надавалась оцінка дій відповідача за результатами повторного розгляду рапорту ОСОБА_1 .
Отже, у ході розгляду цієї справи суду апеляційної інстанції належить перевірити наявність чи відсутність у Військової частини НОМЕР_1 , у підпорядкуванні якої перебував позивач , правових підстав для оформлення відповідної довідки, й, як наслідок, допущення чи недопущення Військовою частиною НОМЕР_1 протиправної бездіяльності, на якій наполягав позивач при зверненні до суду із цим позовом.
Так, колегія суддів враховує, що у матеріалах справи міститься довідка про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, видана Військовою частиною НОМЕР_1 07 березня 2023 року № 797 на ім`я ОСОБА_1 . Відповідно до вказаної довідки солдат ОСОБА_1 дійсно в період з 15.06.2022 по 31.07.2022 брав участь заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України в районі населеного пункту Мирна Долина Луганської області. У вказаний період приймав участь в бойових діях з 19.06.2022 по 21.06.2022 (два дні) – виконання бойових завдань в районі АДРЕСА_1 , та з 02.07.2022 по 20.07.2022 в н.п. Верхньокам`янське (18 діб).
Підставою для видачі такої довідки слугували: витяг із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.06.2022 № 78; бойове розпорядження УСізО м.Київ №116/2/1/7554дск від 14.06.2022; бойовий наказ командира Військової частини НОМЕР_1 № 06 від 14.06.2022; витяг з журналу бойових дій інд.№53дск від 20 березня 2022 року; бойове розпорядження ОСУВ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » № 116/1/425т/ПКП від 31.07.2022; бойовий наказ командира Військової частини НОМЕР_1 № 09 від 31.07.2022; витяг із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.08.2022 № 128.
Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу відповідач підтверджує факт видачі ним Довідок про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України № 798 від 07.03.2023 та № 797 від 07.03.2023 на ім`я ОСОБА_1 .
Поряд з цим колегія суддів зауважує, що форма вказаних довідок відповідає формі, що міститься у Додатку 6 до Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, затвердженого постановою КМУ від 20 серпня 2014 року № 413 (у редакції згідно з Постановою КМУ № 1193 від 21.10.2022).
Водночас, 22 серпня 2023 року Кабінетом Міністрів України внесені постановою № 887 зміни до Постанови від 20 серпня 2014 року № 413, якими серед іншого затверджено нову форму довідки (згідно з Додатком 6).
При цьому, аналізуючи положення вищевказаних нормативних актів колегія суддів дійшла висновку, що довідки, видані військовослужбовцям до моменту прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2023 року № 887, мають ту ж саму юридичну силу, що й ті, які видані після зазначеної постанови.
Як уже зазначалось вище судом, лише сукупність встановлених обставин щодо характеру виконуваних завдань, території їх здійснення та їх належного документального підтвердження відповідно до вимог законодавства є передумовою виникнення обов`язку щодо оформлення довідки за формою згідно з додатком 6 до Порядку № 413 і, відповідно, підставою для подальшого розгляду питання про надання статусу учасника бойових дій.
Так, відповідач за результатами повторного розгляду рапорту позивача у листі від 14.09.2024 №4037 підтвердив, що в період з 15.06.2022 по 02.08.2022 солдат ОСОБА_1 у складі 3 спеціальної роти військової частини НОМЕР_1 був відряджений до населеного пункту Дружківка Донецької області для участі в бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації.
Довідкою про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України від 07 березня 2023 року № 797, виданою Військовою частиною НОМЕР_1 солдату ОСОБА_1 , підтверджується участь останнього в бойових діях з 19.06.2022 по 21.06.2022 (виконання бойових завдань в районі н.п. Мирна Долина) та з 02.07.2022 по 20.07.2022 ( АДРЕСА_2 ).
Отже, враховуючи те, що відповідачем раніше уже видавалась довідка про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України (від 07 березня 2023 року № 797) і така містить належні підстави видачі, то колегія суддів дійшла висновку, що Військова частина НОМЕР_1 протиправно відмовила позивачу у видачі довідки, передбаченої Додатком 6 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2023 року № 887, оскільки такі дії суперечать раніше прийнятому рішенню.
При вирішенні даного спору суд також бере до уваги, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.
Суд також зазначає, що згідно з пунктом 2 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Відповідно до частини 3 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
З системного аналізу вищезазначених норм слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача.
Так, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) №303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.
Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 12 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 січня 2025 року у справі № 460/12862/24 скасувати та ухвалити постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови в оформленні ОСОБА_1 Довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, передбаченої Додатком 6 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2023 року № 887) до Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, затвердженого постановою КМУ від 20 серпня 2014 року № 413, протиправними.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 видати ОСОБА_1 Довідку про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, передбачену Додатком 6 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2023 року № 887) до Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, затвердженого постановою КМУ від 20 серпня 2014 року № 413.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	І. І. Запотічний 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	О. І. Довга