Справа № 285/5179/25
провадження у справі № 2/0285/477/26
РІШЕННЯ
Іменем України

23 квітня 2026 року м. Звягель 
Звягельський міськрайонний суд Житомирської області в складі:
головуючого- судді Коцюби О.М.
за участю секретаря Лук`янця Н.В.
представника відповідача Бевз Т.С.
представника третьої особи Пелешок І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Звягель цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа — Служба у справах дітей Звягельської міської ради, про визначення місця проживання дитини,
ВСТАНОВИВ:
17.09.2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В позовній заяві позивач посилається на те, що дитина проживає з нею. Вона має змогу його утримувати та забезпечити усім необхідним. Відповідач проживає за кордоном, участі у вихованні та утриманні не бере. Погрожує їй відібрати дитину. У зв`язку із цим позивач просить суд визначити місце проживання дитини з нею.
20.10.2025 року представник відповідача — адвокат Бевз Т.С. подала до суду відзив на позов у якому зазначила, що відповідач ОСОБА_2 ніколи не заперечував та не заперечує проти того щоб їхня із позивачем дитина проживала із позивачем. У справі відсутній спір. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки відсутній спір між сторонами про визначення місця проживання дитини.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник — адвокат Герасимчук О.О., не з`явились. Надіслали заяву у якій просять справу слухати без їхньої участі, позовні вимоги підтримують.
Представник відповідача — адвокат Бевз Т.С. у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначила, що відповідач не заперечував та не заперечує проти того щоб їхній спільний із позивачем син - ОСОБА_4 , проживав із матір`ю. Спорів щодо визначення місця проживання ніколи не було. Звинувачення відповідача в тому, що він погрожує відібрати дитину є безпідставними.
Представник третьої особи — Служби у справах дітей Звягельської міської ради — Пелешок І. Також заперечила проти задоволення позовних вимог, оскільки потреби у визначенні місця проживання дитини немає, оскільки відповідач ніколи не заперечував щоб дитина проживала із матір`ю.
Суд, заслухавши учасників засідання, дослідивши докази у справі, дійшов наступного висновку.
Після розірвання шлюбу малолітній син ОСОБА_5 залишився проживати з матір`ю — ОСОБА_1 . Батько — ОСОБА_2 не заперечував проти місця проживання сина. Жодного разу не претендував щоб син проживав із ним. У відзиві на позов зазначив, що відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини.
Позивачем не наведено інших причин необхідності визначення місця проживання дитини з нею, окрім як припущення, що батько буде намагатися відібрати дитину у неї. Жодних доказів на це не надає.
Таким чином за наявності даних щодо згоди батьків у питанні визначення місця проживання дитини, судом встановлено, що спір між батьками щодо визначення місця проживання дитини відсутній.
Частинами 6, 8 ст. 7 СК України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.
Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Частиною 1 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Одним із проявів принципу диспозитивності у цивільному судочинстві є те, що сторони вільно розпоряджаються наданими їм процесуальними правами, за допомогою яких вони можуть впливати на хід процесу. Зокрема, відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Згідно із ст. 49 ЦПК України, право на збільшення або зменшення розміру позовних вимог, відмови від позову, зміни підстав або предмета позову належить виключно позивачеві.
Згідно зі ст. 175 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 49, 265 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.
Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму ВСУ №18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. 1 та 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
По справі встановлено, що фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований матір`ю дитини, з якою дитина і так фактично проживає і від якої батько дитини не вимагав та не вимагає зміни її місця проживання.
Також суд бере до уваги лист Служби у справах дітей Звягельської міської ради №1285 від 03.09.2025 року відповідно до якого вважають за недоцільне визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю — ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки відсутній спір між батьками щодо цього питання (а.с. 19).
За встановлених обставин, у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом з нею, між батьками дитини виник спір саме щодо її місця проживання, оскільки батько дитини ОСОБА_2 не вимагав від матері дитини — ОСОБА_1 змінити її місце проживання.
Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання.
При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір.
З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вимоги про визначення місця проживання дитини заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та принаймні існувати на час вирішення справи в суді.
На підставі вищевикладеного у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.
Окрім цього, оскільки у задоволенні позову відмовлено, то судові витрати також не підлягають стягненню із відповідача на користь позивача. 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 7, 141, 150, 160, 161 СК України, ст.ст. 2, 5, 10-13, 76-81, 89, 141, 263-265, 354 ЦПК України, суд, 
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа — Служба у справах дітей Звягельської міської ради, про визначення місця проживання дитини відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного суду через Звягельський міськрайонний суд Житомирської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Головуючий:      О.М. Коцюба