ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3332/26 Справа № 202/2260/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л.П. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П.,
суддів Гапонова А.В., Халаджи О.В.,
за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, 
розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з сімейних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на заочне рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 28 листопада 2025року, головуючий у суді першої інстанції Слюсар Л.П. 
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2025року ОСОБА_1 подав в суд позов проти ОСОБА_2 , зазначивши третьою особою яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради з вимогою про позбавлення відповідачки батьківських прав щодо неповнолітньої дитини — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Існування таких вимог позивач пов`язував із тим, що перебуваючи у шлюбі з відповідачкою з 30 травня 2014року, який було розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2021року, у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син —  ОСОБА_3 . З травня син мешкає разом з батьком, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2022року місце проживання дитини визначено разом з батьком. З квітня 2022року відповідачка жодного разу не бачила сина, разом з дочкою від іншого чоловіка виїхала за кордон, про сина не піклується, заінтересованості в його подальшій долі не проявляє, успіхами дитини та станом здоров`я не цікавиться, не забезпечує необхідного догляду та харчування. Всі питання щодо вихованні дитини позивач вирішує самостійно, без участі та підтримки з боку відповідачки, дитина перебуває на повному утриманні позивача.
Крім того, стверджував, що з червня 2024року відповідачка не надає матеріальної допомоги на утримання сина, незважаючи на наявність на виконанні у відділі державної виконавчої служби судового наказу про стягнення аліментів на утримання сина, станом на 11 лютого 2024року заборгованість у виконавчому провадженні становила 28 958,00грн. Відповідачка свідомо обрала такі життєві умови, за якими її участь у вихованні сина буде недостатньою або взагалі відсутньою, що свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків. 
Вважав, що наявні підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав щодо її малолітнього сина, оскільки відповідачка без поважних причин ухиляється від виконання батьківських обов`язків та це відповідатиме інтересам дитини.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпра від 28 листопада 2025року у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу який у даному спорі є недоцільним. Надані позивачем докази безспірно не свідчать про умисне ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, а пояснення позивача про обставини для усунення відповідачки від виконання батьківських обов`язків не підтверджені належним чином. Та суд виснував, що виїзд відповідачки за кордон під час воєнного стану сам по собі не є підставою для позбавлення її батьківських прав.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
29 грудня 2025року ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_4 , подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою системи “Електронний суд” апеляційну скаргу на заочне рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 28 листопада 2025року.
В апеляційній скарзі висловив вимогу про скасування рішення з ухваленням нового про задоволення його позову в повному обсязі.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, зокрема не врахував того що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини, не бере жодної участі в житті дитини та самостійно і свідомо обрала такі життєві умови за яких не зможе піклуватись про фізичний та духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, забезпечувати харчування, медичний догляд та лікування дитини.
Стверджував, що відповідачка понад три роки не бачила дитину жодного разу не підтримувала з нею контакту та не проявляла зацікавленості в житті сина, також має значну заборгованість зі сплати аліментів, а повна та своєчасна сплата аліментів в минулому не виключає ухилення відповідачки від виконання інших батьківських обов`язків. 
Звертав увагу, що суд першої інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022року у справі № 520/8264/19, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах та вважав, що позбавлення відповідачки батьківських прав щодо її малолітнього сина найкраще сприятиме інтересам дитини. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Інші учасники справи своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористались та відзиву на апеляційну скаргу не подавали.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
30 грудня 2025року ухвалою судді Дніпровського апеляційного суду було витребувано з Індустріального районного суду міста Дніпра цивільну справу №202/2260/25; та 20 січня 2026року справа надійшла на адресу апеляційного суду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22 січня 2026року відкрито апеляційне провадження у справі.
09 лютого 2026року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до судового розгляду на 1120год 10 березня 2026року.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа та отримання документів в Електронному суді.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
Позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_5 з 30 травня 2014року перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2021року, яке набрало законної сили 19 серпня 2021року, справа № 199/4215/21 /том І а.с.24-25/.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 16 вересня 2024року / том І а.с.23/.
Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 20 червня 2022року у справі №202/3167/21 було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 ,, ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 та відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з мамою. Рішення суду набрало законної сили 02 серпня 2022року / том І а.с.26-35/.
21 квітня 2022року ОСОБА_2 виїхала за межі території України, перетнувши державний кордон у пункті пропуску “Грушів”, що підтверджується відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №19/61251-25-Вих від 29 липня 2025року, в якій надана інформація за період з 01 січня 2022року по 29 липня 2025року / том І а.с.216/.
Згідно з відповіддю Індустріального відділу держаної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) № 10967 від 11 лютого 2025 року, на виконанні у відділі ДВС перебуває виконавче провадження №67140099 щодо виконання судового наказу у справі №199/5836/21, виданого 04 жовтня 2021року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 02 серпня 2021року до досягнення дитиною повноліття. 
З 12 грудня 2021року по 31 травня 2024року на депозитний рахунок Індустріального відділу держаної виконавчої служби у місті Дніпрі надійшли грошові кошти у розмірі 128652,39грн з місця роботи боржника та ці кошти були опрацьовані та перераховані на користь стягувача. 26 серпня 2024року надійшов звіт з місця роботи боржника, де було повідомлено, що ОСОБА_2 звільнилась за власним бажанням 14 липня 2024року. У подальшому грошові кошти з червня 2024 року на депозитних рахунок відділу не надходили. Станом на січень 2025року сукупний розмір заборгованості зі сплати аліментів становить 28958,00грн / том І а.с.41/.
Станом на 18 червня 2025року сукупний розмір заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів на утримання дитини за період з червня 2024року по травень 2025року включно становить 43 434,75грн, що підтверджується складеним державним виконавцем розрахунком заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні №67140099 /том І а.с.186/. 
Органом опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради подано до суду висновок № 5/5-329 від 14 липня 2025року «Про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 », в якому зазначено, що комісія не дійшла до остаточного рішення щодо доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітнього ОСОБА_3 враховуючи, що члени комісії не змогли вислухати думку матері також керувались практикою Верховного суду згідно якої позбавлення батьківських прав це є крайня міра. Тому орган опіки та піклування просить суд ухвалити рішення на розсуд суду в інтересах дитини / том І а.с.163-167/.
Відповідно до характеристик на дитину - ОСОБА_3 , складених закладами освіти, спорту та розвитку у період з травня 2021 по лютий 2025року включно, дитина загалом характеризується позитивно, як розумна та старанна дитина. Батько — ОСОБА_1 приділяє увагу вихованню дитини, цікавиться життям сина та підтримує його, оплачує заняття. Мати дитини не приймає участі у шкільному житті дитини, у відвідуванні дитиною занять та тренувань, з боку матері відсутня ініціатива щодо розвитку дитини або участі у вихованні. 
Судом першої інстанції під час розгляду справи в судовому засіданні було опитано малолітнього ОСОБА_3 , який пояснив, що з 2021 року мешкає разом із батьком, бабою та дідом. Мати не підтримувала його бажання займатися спортом. Мати виїхала разом зі старшою сестрою в Польщу та вже більше трьох років він не бачив матері та з нею не спілкувався.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який тягне за собою серйозні правові наслідки як для матері, так і для дитини, але необхідність застосування такого заходу за обставин цієї справи позивачем не доведено. Та не надана належних і допустимих доказів винної поведінки чи щодо ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав. 
Як правову підставу для відмови у задоволенні позову, суд виснував, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. 
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Відповідно до статті 51 Конституції України частин другої, третьої статті 5 Сімейного кодексу України (далі — СК України), сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, громадянського суспільства.
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі – Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 статті 164 Сімейного кодексу України, згідно з пунктом 2 якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
За змістом наведеної норми ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьків прав на виховання дитини, захист її інтересів та інших прав, які їм надані до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, та вирішальним для результатів розгляду даної справи будуть обставини, що характеризують ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. 
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 травня 2025року у справі № 645/1592/24 та від 24 лютого 2026року у справі №569/9402/23.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021року у справі №686/16892/20, від 03 серпня 2022року у справі №306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі №562/2695/20, від 11 січня 2023року у справі №461/7447/17, від 06 вересня 2023року у справі №545/560/21.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі “Мамчур проти України” (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Відповідно до статей 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Як було встановлено рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 20 червня 2022року з травня 2021року малолітній ОСОБА_3 живе з батьком – ОСОБА_1 та останнім створені належні умови для розвитку і навчання дитини.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
Ухвалюючи вказане рішення і визначаючи місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом із батьком ОСОБА_1 , суд виходив з того, що в однаковій мірі як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 здатні виховувати дитину та належним чином про неї піклуватися, оскільки позитивно характеризуються, ведуть гідний спосіб життя, відповідачка працює вчителем та має власний дохід і належні умови проживання. Водночас, визначення місця проживання дитини разом із батьком відповідатиме інтересам дитини, не порушуватиме її психологічний стан, так як син більш прив`язаний до батька, ніж до матері, та для суду було очевидним, що на цьому етапі життя ОСОБА_2 , незважаючи на створення нею належних матеріальних умов для проживання дитини, не зможе забезпечити дитині психологічний комфорт у разі розлучення з батьком, так як ОСОБА_2 має певні труднощі у відносинах з сином, між ними немає тісного психологічного зв`язку. 
Встановлені в даній справі обставини також вказують на те, що 21 квітня 2022року ОСОБА_2 виїхала за межі території України та з того часу постійно проживає за кордоном.
Опитаний судом першої інстанції малолітній ОСОБА_3 підтвердив, що більше трьох років він не бачив матері та з нею не спілкувався. 
Та суд погоджується із таким тлумачення позивача що наведена поведінка матері дійсно свідчить про невиконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків по відношенню до малолітнього сина.
Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що виїжджаючи за межі території України для проживання, відповідачка мала усвідомлювати, що перебуваючи на значній відстані не зможе в повній мірі виконувати свої батьківські обов`язки по вихованню сина, піклуватись про нього, спілкуватись в необхідному обсязі, забезпечувати навчання та медичний догляд сина. Водночас, колегія суддів не може погодитись з доводами скаржника про те, що такими діями відповідачка за самостійним вибором свідомо ухилилась від виконання батьківських обов`язків, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відповідачка виїхала за кордон після запровадження на території України воєнного стану, тобто маючи підстави побоюватись за своє життя та здоров`я. 
Обставина перебування матері за кордоном у зв`язку з воєнним станом хоча і створює певні труднощі у налагодженні стосунків з дитиною, проте не звільняє її від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, яка проживає разом з батьком.
Водночас, достовірних та достатніх доказів у розумінні статей 79, 80 ЦПК України, які б вказували на повне нехтування матір`ю своїми батьківськими правами та обов`язками матеріали справи не містять.
Під час розгляду справи ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом, не встановлено обставин втрати відповідачкою інтересу до дитини, небажання спілкуватись з сином, остаточного й свідомого ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач відповідних доказів суду не надав.
Доводи позивача також не свідчать про остаточне і свідоме ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків.
Проживання дитини разом з батьком, який займається вихованням і розвитком дитини, не свідчить про те, що мати дитини не бажає брати участь в утриманні і вихованні сина, тобто свідомо й умисно нехтує своїми батьківськими обов`язками.
Крім того, суд першої інстанції вірно врахував, що після початку проживання дитини з батьком відповідачка продовжувала приймати участь у матеріальному забезпеченні сина, сплативши за період з 12 грудня 2021року по 31 травня 2024року аліменти на утримання дитини у розмірі 128 652,39грн. Викладене, в сукупності з тією обставиною, що у справі №202/3167/21 ОСОБА_2 був поданий зустрічний позов до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з матір`ю, на переконання колегії суддів, не може свідчити про те, що поведінку відповідачки щодо сина і її відношення до виконання своїх батьківських обов`язків вже не можна змінити та зв`язок матері та дитини остаточно втрачений. 
Несплата відповідачкою аліментів на утримання сина у період з червня 2024року по травень 2025року та наявність станом на 18 червня 2025року заборгованості з їх сплати у розмірі 43 434,75грн сама по собі, без встановлення причин їх несплати, умисної та винної поведінки відповідачки, спрямованої на ухилення від виконання обов`язку щодо утримання дитини, не може бути підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав. 
Очевидно, що сімейні відносини мають "складний" характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про розрив кровних стосунків. Простої бездіяльності з боку батька може бути недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити одного з батьків батьківських прав. З метою захисту найкращих інтересів дитини очевидно, що їй краще залишатися в сім`ї, з якою у неї вже склався відповідний зв`язок. Втім цього не завжди достатньо, щоб виправдати позбавлення батька всіх батьківських прав. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 січня 2026року по справі №708/1440/24.
Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав - яке включає як право на виховання дитини та захист інтересів дитини, також і право на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який слід йти лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Проте, у спірних правовідносинах не встановлено, що відповідачка є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, нести загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
Водночас, матеріали справи не містять доказів застосування до відповідачки заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ чи органу опіки та піклування, притягнення до адміністративної відповідальності щодо неналежного виконання своїх батьківських обов`язків тощо.
В матеріалах справи відсутні достатні та переконливі докази того, що відповідачка свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками і поведінку відповідачки в кращу сторону змінити неможливо.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях матері, чого в ході судового розгляду не підтверджено.
Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вищевказаних норм права, не надані достовірні докази з приводу втрати матір`ю інтересу до дитини. Наявних у суду матеріалів справи було не достатньо для висновку про позбавлення батьківських прав матері.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 12 січня 2026року по справі №708/1440/24, від 02 грудня 2020року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019року у справі №300/908/17.
Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав з урахуванням наявних у справі доказів.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022року у справі № 520/8264/19, колегією суддів відхиляються, оскільки висновки у тій справі і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначеній справі суд виходив з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. 
Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).
Суд першої інстанції надав належну та обґрунтовану правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності та загалом дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність обставин, що визначені статтею 164 СК України, для позбавлення відповідачки батьківських прав.
Тож, встановивши фактичні обставини у справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю та недоцільністю на теперішній час.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.
Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –
У Х В А Л И В:
Залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Заочне рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 28 листопада 2025року - залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 10 березня 2026року.

Судді: