КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
22-ц/824/4838/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/26551/23-ц

23 квітня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Григоренка І.В. у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РАДА 1» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «РАДА 1» (далі -ТОВ «РАДА 1») звернулося до суду з вищезазначеним позовом, у якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за надані житлово-комунальні послуги за період часу з 01.11.2019 року по 31.03.2023 року у розмірі 31 263,84 грн, інфляційні втрати у розмірі 15 143,64 грн та три проценти річних у розмірі 3 109,25 грн, а також судовий збір у розмірі 2 684,00 грн.
Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач є власником квартири  АДРЕСА_1 .Позивач як управитель обслуговує вказаний будинок на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком.
Відповідач отримувала послуги з утримання будинку та прибудинкової території, проте зобов`язання щодо своєчасної оплати за надані послуги у повному обсязі нею виконані не були, у зв`язку із чим за період часу з 01.11.2019 року по 31.03.2023 року утворилася заборгованість у розмірі 31 263,84 грн. Також позивачем, відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) нараховано інфляційні втрати у розмірі 15 143,64 грн та три проценти річних у розмірі 3 109,25 грн.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 березня 2025 року позов ТОВ  «РАДА 1» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «РАДА 1» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги за період часу з 01.11.2019 року по 31.03.2023 року у розмірі 31 263,84 грн, інфляційні втрати у розмірі 15 143,64 грн, три проценти річних у розмірі 3 109,25 грн та 2 684 грн у відшкодування судових витрат по сплаті судового збору.
Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «РАДА-1», суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є споживачем послуг позивача, наданими за адресою: квартира  АДРЕСА_1 , а тому  враховуючи порушення відповідачем виконання зобов`язань по сплаті коштів за оплату житлово-комунальних послуг за спірний період , вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у заявленому розмірі є обґрунтованими.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 17 листопада 2025 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем не сплачено судовий збір у вказаній справі, оскільки надана на підтвердження в якості доказу копія платіжної інструкції про сплату судового збору вже було використано позивачем в якості доказу сплати судового збору під час подання позову по іншій справі.
Вказує, що звертаючись з позовом представником позивача не зазначено місце знаходження, зокрема: договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 28.04.2020 року та протоколу № 3 загальних зборів ОСББ «Ковпака 17» від 24.04.2020 року.
Судом безпідставно було відмовлено в прийняті зустрічної позовної заяви про визнання: відсутнім рішення зборів, недійсним договору та нарахування платежів незаконним у цивільній справі про стягнення заборгованості, з причини того що це затягне розгляд справи, істотно розширить предмет доказування.
Позивач ввів суд в оману, надавши в якості доказу договір управління будинком з порожніми додатками до нього замість заповнених з якого слідує, що 28 квітня 2020 року між ТОВ «Рада-1» (управитель) та ОСББ «Ковпака 17» (співвласник) був укладений договір «Про надання послуги з управління багатоквартирним будинком», за умовами якого управитель зобов`язувався надавати співвласникам послугу з управління багатоквартирним будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , а співвласники зобов`язуються оплачувати управителю виключно послугу з управління (без послуги з управління побутовими відходами) згідно з вимогами закону. (п. 1 договору).
Пунктом 3 вказаного договору сторони визначили що для управління передаються невідомі частини функцій, повноважень та майно, а всі не передані управителю функції та повноваження з управління будинком та майном співвласники виконує самостійно.
Жодного доказу щодо передачі в управління в розумінні п.3 квартири відповідача позивачем надано не було.
Пунктом 4 вказаного договору сторони визначили, що послуга з управління полягає у забезпеченні управителем належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту невідомого спільного майна будинку та його невідомої прибудинкової території.
Послуга з управління надається відповідно до вимог до якості згідно з відсутнім додатком №4 до цього договору, що є невід`ємною частиною, чим взагалі порушено права відповідача на сплату послуги відповідної якості, але це не завадило суду встановити що матеріали справи не містять доказів звернення відповідача до ТОВ «РАДА 1» у встановленому законом порядку щодо ненадання їй послуг або надання таких послуг позивачем неналежної якості.
Рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному з`ясуванні всіх обставив справи, невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи, внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права.
У грудні 2025 року ТОВ «РАДА 1» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило її відхилити.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 .
Управителем, що обслуговує даний будинок, є ТОВ «РАДА 1», що підтверджується Актом про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, зареєстрованого за № 143 від 29.06.2001 року в Управлінні Держархбудконтролю м. Києва, а також Договором про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 28.04.2020 року.
28.04.2020 року між ТОВ «Рада-1» (управитель) та ОСББ «Ковпака 17» (співвласник) був укладений договір «Про надання послуги з управління багатоквартирним будинком», за умовами якого управитель зобов`язувався надавати співвласникам послугу з управління багатоквартирним будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , а співвласники зобов`язуються оплачувати управителю послугу з управління згідно з вимогами законом. (п.1 договору).
Пунктом 4 вказаного договору сторони визначили, що послуга з управління полягає у забезпеченні управителем належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна будинку та його прибудинкової території. Послуга з управління включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються , що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів, тощо; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку. 
Послуга з управління надається відповідно до вимог до якості згідно з додатком 4 до цього договору, що є невід`ємною частиною.
Також вказаним договором сторони погодили цей договір набирає чинності з 29.04.2020 року та укладається строком на один рік. Якщо за один місяць до закінчення строку дії цього жодна і сторін договору не повідомить письмово іншій стороні про відмову від цього договору, він вважається продовженим на один рік (п.п. 28,29 договору).
Пунктом 30 договору визначено підстави припинення вказаного договору, а п. 32 визначено, що у разі припинення дії договору не пізніше дня, що настає за днем припинення дії договору управитель передає новому управителю багатоквартирного будинку чи особі, уповноваженій співвласниками або об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку: наявну технічну документацію на такий будинок; інформацію про виконанні роботи з технічного обслуговування і ремонту конструктивних елементів багатоквартирного будинку та інженерних систем за строк дії договору, але не більше трьох останній років; інформацію про виникненні аварійних ситуацій і технічних несправностей у розрізі конструктивних елементів та інженерних систем за строк дії договору, але не більше трьох останній років; дані бухгалтерського обліку доходів та витрат на утримання багатоквартирного будинку за строк дії договору, мале не більше трьох останніх років; майно, передане управителю будинку за рішенням співвласників.
Відповідно до статей 319, 322 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів).
Згідно зі статтею 382 ЦК України спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Згідно з статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком; комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.
У частині першій статті 12 вказаного Закону передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах, а відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.
Такому праву прямо відповідає визначений у пункті 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи наведене, встановивши, що відповідач неналежним чином виконувала зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг, які надавались ТОВ «Рада 1», який є балансоутримувачем будинку та який здійснює управління будинку, зокрема через підрядні організації, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Рада 1» заборгованості за отримані послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.11.2019 року по 31.03.2023 року у розмірі 31 263,84 грн, з чим погоджується апеляційний суд.
Крім того, встановивши, що ОСОБА_1 прострочила виконання грошового зобов`язання, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про застосування до останньої відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України.
Посилання заявника на те, що до матеріалів справи долучена квитанція про сплату судового збору із іншої справи, як на підставу скасування рішення суду, колегія суддів апеляційного суду не приймає до уваги, оскільки у справі, що розглядається, на момент постановлення оскаржуваного рішення суду, у суду першої інстанції не було жодних відомостей про вчинення відповідачем дій спрямованих на залишення позовної заяви без руху в частині сплати судового збору.
Таким чином, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Судом першої інстанції повно встановлено обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають наявним у матеріалах справах доказам.
Отже, зважаючи на наведене підстави для скасування рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 березня 2025 року наведені в апеляційній скарзі відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути змінено та скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Апеляційний суд, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України не вбачає підстав для компенсації відповідачам понесених ними судових витрат на стадії апеляційного перегляду справи.
Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та не може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий: Судді: