ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/3362/25	
Господарський суд Одеської області у складі судді Литвинової В.В., за участю секретаря судового засідання Кочуровської К.О., розглянувши у відкритому засіданні справу
за позовом: виконуючий обов`язки керівника Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі 
позивача-1- Південного офісу Держаудитслужби
позивача-2- Управління Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області 
до відповідача-1: Акціонерного товариства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” 
відповідача-2- філії “Відокремлений підрозділ “Південноукраїнська атомна електрична станція” Акціонерного товариства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” 
відповідача-3- Приватного підприємства “Екоспецприлад” 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів- Південно-західне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України 
про визнання недійсним договору та стягнення 286800 грн

за участю представників:
від прокуратури – Бойчук М.
від позивача – 1- не прибули
від позивача-2 –не прибули
від відповідача-1- Мачкова О.
від відповідача-2 –не прибули
від відповідача-3- не прибули
від третьої особи - не прибули

До суду надійшов позов виконуючого обов`язки керівника Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі позивача-1- Південного офісу Держаудитслужби, позивача-2- Управління Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області, до відповідача-1- Акціонерного товариства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом”, відповідача-2- філії “Відокремлений підрозділ “Південноукраїнська атомна електрична станція” Акціонерного товариства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом”, відповідача-3- Приватного підприємства “Екоспецприлад”, яким він просить суд:
- Визнати недійсним договір від 22.06.2018 № 53-123-01-18-04452, укладений між Державним підприємством “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі відокремленого підрозділу “Южно-Українська атомна електростанція” Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” та приватним підприємством “Екоспецприлад”. 
- Стягнути з приватного підприємства “Екоспецприлад” (65029, Україна, Одеська обл., місто Одеса, вулиця Градоначальницька, будинок, 4, код ЄДРПОУ 37224083) на користь Акціонерного товариства “НАЕК “Енергоатом” в особі філії “Відокремлений підрозділ “Південноукраїнська атомна електрична станція” акціонерного товариства “НАЕК “Енергоатом” (Україна, 55001, Миколаївська обл., місто Південноукраїнськ, код ЄДРПОУ: 20915546) 286 800,00 грн, а з Акціонерного товариства “НАЕК “Енергоатом” в особі філії “Відокремлений підрозділ “Південноукраїнська атомна електрична станція” акціонерного товариства “НАЕК “Енергоатом” (Україна, 55001, Миколаївська обл., місто Південноукраїнськ, код ЄДРПОУ: 20915546) одержані ним за рішенням суду 286 800,00 грн стягнути в дохід держави.
Обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор послався на те, що оспорюваний договір, укладений за підсумками тендера, результати якого спотворено антиконкурентними діями ПП «ЕКОСПЕЦПРИЛАД» та ТОВ «НТЦ «ЕКОТЕХНІКА», що підтверджено рішенням адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 12.04.2024 № 72/25-р/к, підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства з умислу ПП «ЕКОСПЕЦПРИЛАД», на підставі статей 203, 215, 228 Цивільного кодексу України та частини першої статті 208 Господарського кодексу України.
Крім того, враховуючи наявність умислу ПП «ЕКОСПЕЦПРИЛАД», як сторони оспорюваного договору, прокурор просив суд застосувати наслідки недійсності правочину відповідно до ч. 3 ст. 228 ЦК України шляхом стягнення з цього підприємства на користь Акціонерного товариства “НАЕК “Енергоатом” в особі філії “Відокремлений підрозділ “Південноукраїнська атомна електрична станція” акціонерного товариства “НАЕК “Енергоатом” 286 800,00 грн, а з Акціонерного товариства “НАЕК “Енергоатом” в особі філії “Відокремлений підрозділ “Південноукраїнська атомна електрична станція” акціонерного товариства “НАЕК “Енергоатом” одержані ним за рішенням суду 286 800,00грн стягнути в дохід держави.
Ухвалою від 25.08.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, провадження у справі зупинено до розгляду справи № 922/3456/23.
Від відповідача-2 29.12.2025 надійшло клопотання про поновлення провадження у справі, оскільки постановою Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 касаційні скарги Спеціалізованого комунального підприємства "Харківзеленбуд" Харківської міської ради та Приватного підприємства "ЛСВ Моноліт" задоволено. Рішення Господарського суду Харківської області від 22.11.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.01.2024 у справі №922/3456/23 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради та Північно-Східного офісу Держаудитслужби.
З огляду на викладене, суд ухвалою від 05.01.2026 поновив провадження у справі, призначив підготовче засідання на 04.02.2026, встановив відповідачам строк для подання відзивів протягом 15 днів з дня отримання ухвали.
Позивач-2 подав 08.01.2026 пояснення, в яких зокрема, просить розглядати справу без його участі.
Відповідач-1 та відповідач-3 отримали ухвалу 05.01.2026 в своїх електронних кабінетах, що підтверджується довідками.
Оскільки відповідач-2 не має електронного кабінету, то суд надіслав ухвалу поштою.
Відповідач-2 отримав ухвалу 09.01.2026, що підтверджується поштовим повідомленням.
Відповідач-1 подав 13.01.2026 відзив, у якому просить відмовити в задоволенні позову.
19.01.2026 прокурор подав відповідь на відзив.
23.01.2026 від відповідача-1 надійшли заперечення.
Ухвалою від 04.02.2026 закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті на 04.03.2026.
Прокурор подав клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження у справі № 916/3362/25 та зупинити провадження у справі № 916/3362/25 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/20111/23.
Суд враховує, що згідно з п. 7 ст. 228 ГПК України суд може зупинити провадження у справі до перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.
Відповідно до ч. 3 ст. 195 ГПК України провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1-3-1 частини першої статті 227 та пунктом 1 частини першої статті 228 цього Кодексу.
Суд відмовляє в задоволенні клопотання прокурора про зупинення провадження у справі, виходячи з наступного.
По-перше, суд зауважує, що в Єдиному державному реєстрі судових рішень справа відсутні відомості про передачу справи № № 910/20111/23 на розгляд Великої Палати, і відповідно відсутні відомості, що справа прийнята Великою Палатою до розгляду.
Прокурор не надав суду доказів того, що Велика Палата прийняла справу №910/20111/23 до свого провадження.
Натомість ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суд від 20.06.2025 у справі № 910/20111/23 за позовом заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до 1) Комунального підприємства "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва" і 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Північно-Український Будівельний Альянс", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Антимонопольний комітет України, про визнання недійсним рішення тендерного комітету, договору і стягнення коштів, провадження у справі було зупинено до закінчення розгляду Верховним Судом справи № 922/3456/23.
Тобто, Верховний Суд зупинив провадження у справі 910/20111/23 до розгляду Верховним Судом тієї самої справи, що і Господарський суд Одеської області у даній справі № 916/3362/25.
Ухвалою від 12.01.2026 Верховний Суд поновив провадження у справі №910/20111/23, оскільки розгляд справи № 922/3456/23 вже закінчено. 
Суд також враховує, що щодо застосування норми пункту 7 частини першої статті 228 ГПК України Верховний Суд сформував таку практику, з якої вбачається, що провадження у справі має зупинятись з чітким розумінням того, що підстава для зупинення провадження уже існує (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.12.2019 у справі № 910/22479/17, об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 906/1349/15).
В даному випадку, прокурор не надав доказів того, що підстава для зупинення провадження уже існує, тому суд відмовляє в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.
Розглянувши матеріали справи, суд
встановив:

Виконуючий обов`язки керівника Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області зазначив у позовній заяві відповідачем-2 - філію “Відокремлений підрозділ “Південноукраїнська атомна електрична станція” Акціонерного товариства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом”.
Згідно з ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
Відповідно до ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Подання позовної заяви за правилами Господарського процесуального кодексу України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України. 
Згідно з ст. 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.
Відповідно до ч. 3 ст. 95 ЦК України філії та представництва не є юридичними особами.
В даному випадку, позивач визначив відповідачем філію “Відокремлений підрозділ “Південноукраїнська атомна електрична станція” Акціонерного товариства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом”, яка не може бути стороною у господарській справі, оскільки відповідно до загальнодоступних відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань філія не є юридичною особою.
Відповідно до п. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
З огляду на викладене, суд закриває провадження у справі щодо відповідача-2, оскільки виходячи із суб`єктного складу, спір щодо відповідача-2 не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
Так само, прокурор зазначив позивачем-2 – Управління Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області.
Аналогічно, суд закриває провадження у справі щодо позивача-2, оскільки зазначене управління є філією Південного офісу Держаудитслужби, тому не може бути стороною в господарській справі.
Як вбачається з матеріалів справи, ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» 08.05.2018 в електронній системі закупівель опубліковано оголошення про проведення відкритих торгів щодо закупівлі товару за кодом CPV 31710000-6 по ДК 021:2015 – Електронне обладнання, очікувана вартість 240 000,00 грн без ПДВ, оголошення UA-2018-05-08-000119-a, доступне за посиланням: https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2018-05-08-000119-a. 
Конкретна назва предмета закупівлі: ЗІП до системи АСУТП автосинхронізатор універсальний. Розмір бюджетного призначення за кошторисом або очікувана вартість предмета закупівлі: 240 000,00 UAH без ПДВ. Розмір мінімального кроку пониження ціни: 2 000,00 UAH. Місце поставки товарів або місце виконання робіт чи надання послуг: 55002, Україна, Миколаївська область, Южноукраїнськ, ЮУВ ВП «Складське господарство». Строк поставки товарів, виконання робіт чи надання послуг: від 23 липня 2018 до 30 жовтня 2018. Кінцевий строк подання тендерних пропозицій: 23 травня 2018 09:04. Дата та час розкриття тендерних пропозицій: 24 травня 2018 11:57, після завершення електронного аукціону. Дата та час проведення електронного аукціону: 24 травня 2018 11:36. 
Тендерні пропозиції з метою участі у відкритих торгах подано двома суб`єктами господарювання: ПП «Екоспецприлад» (код ЄДРПОУ 37224083) та ТОВ «НТЦ «Екотехніка» (код ЄДРПОУ 05606960), що підтверджується формою реєстру отриманих тендерних пропозицій. 
Первинна тендерна пропозиція ПП «Екоспецприлад» становила – 239 000,00 грн без ПДВ, ТОВ «НТЦ «Екотехніка» - 240 000,00 грн без ПДВ. Остаточна тендерна пропозиція ПП «Екоспецприлад» становила – 239 000,00 грн без ПДВ, ТОВ «НТЦ «Екотехніка» - 240 000,00 грн без ПДВ. 
Розгляд тендерної пропозиції відбувся 04.06.2018, що підтверджується протоколом розгляду тендерної пропозиції № 163. 
Згідно з протоколом № 163 розгляду тендерних пропозицій по процедурі відкритих торгів на закупівлю товару код CPV 31710000-6 по ДК 021:2015 Електроне обладнання (Електроне обладнання) переможцем торгів визнано ПП «Екоспецприлад» з остаточною ціною пропозиції 239 000,00 грн без ПДВ (286 800,00 грн з ПДВ). 
У зв`язку з викладеним електронною системою закупівель сформовано повідомлення про намір укласти договір. 
Частиною 6 статті 28 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції від 27.01.2018) передбачено, що за результатами розгляду та оцінки тендерної пропозиції замовник визначає переможця та приймає рішення про намір укласти договір згідно з цим Законом. 
З огляду на викладене, саме вказаний протокол № 163 є тим рішенням, яким в силу приписів частини 6 статті 28 Закону України «Про публічні закупівлі» ПП «Екоспецприлад» визнано переможцем публічної закупівлі UA-2018-05-08-000119-a. 
За результатами проведених торгів між ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі заступника генерального директора ВП «Южно-Українська АЕС» та ПП «Екоспецприлад» укладено договір на постачання товару від 22.06.2018 № 53-123-01-18-04452 (далі за текстом – Договір), за умовами пункту 1.1 якого Постачальник зобов`язується передати Покупцю, а Покупець приймає на себе зобов`язання прийняти та сплатити товар - код CPV 31710000-6 по ДК 021:2015 – Електроне обладнання (Електроне обладнання), (далі – товар), у кількості, асортименті і цінам, зазначеним у специфікації № 1 (Додаток до договору № 1), що є невід`ємною частиною цього договору. Рік виготовлення товару – не раніше 2016 року. 
Відповідно до пункту 2.1 Договору загальна вартість товару складає 286 800,00 грн з ПДВ. 
Відповідно до звіту про виконання договору про закупівлю від 13.09.2018 відповідачі взяті на себе зобов`язання виконали, ПП «Екоспецприлад» за поставлений товар сплачено 286 800,00 грн з ПДВ. 
За інформацією філії «ВП «Південноукраїнська АЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом» № 23- 0030.06/11991-вих від 08.05.2025 вбачається, що зобов`язання учасників договірних відносин по договору від 22.06.2018 № 53-123-01-18-04452 виконані сторонами в повному обсязі, розрахунки між останніми здійсненні повною мірою. Фінансування закупівлі здійснювалося за власні кошти підприємства. 
У подальшому, рішенням адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України 12.04.2024 № 72/25-р/к у справі № 72/17-23 визнано, що ПП «Екоспецприлад» та ТОВ «НТЦ «Екотехніка» вчинили порушення, передбачене пунктом 4 частини 2 статті 6 пункту 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів із закупівлі товару – електричного обладнання, проведених ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Южно-Українська АЕС» за допомогою електронних закупівель «Prozorro» (оголошення UA-2018-05-08-000119-a). 
Витяг з рішення оприлюднене на офіційному веб-сайті Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України та доступне за посиланням: https://southwestmtv.amcu.gov.ua/npas/pro-antykonkurentniuzghodzheni-dii-pp-ekospetsprylad-ta-tov-ntts-ekotekhnika-3. 
Відповідно до розділу 6 цього рішення антиконкурентні узгоджені дії під час підготовки та участі у вказаних торгах підтверджуються таким: - наявністю синхронності дій Відповідачів у часі; - поведінкою під час електронного аукціону; - використанням Відповідачами одного і того ж електронного майданчика; - використанням Відповідачами однієї і тієї ж ІР-адреси під час реєстрації на електронному майданчику; - використанням Відповідачами однієї і тієї ж ІР-адреси під час входу до системи дистанційного банківського обслуговування - наданням Відповідачами коштів на господарські потреби та безвідсоткової позики. 
З огляду на вищезазначене, адміністративна колегія Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 72/25-р/к від 12.04.2024. у справі № 72/17-23 дійшла висновку, що ПП «Екоспецприлад» та ТОВ «НТЦ «Екотехніка» під час підготовки документації для участі у процедурі закупівлі, які проводило ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» за допомогою електронних закупівель «Prozorro», ідентифікатор закупівель в системі UA-2018-05-08-000119-a, діяли не самостійно, а узгоджували свої дії, не змагалися між собою, що є обов`язковою умовою участі в конкурентних процедурах закупівель за Законом України «Про публічні закупівлі». 
Узгодивши свою поведінку та свої тендерні пропозиції, вказані суб`єкти господарювання тим самим усунули конкуренцію між собою, а отже спотворили результат проведених замовником торгів, порушивши право замовника на отримання найбільш ефективного для нього результату, а відтак, вчинили антиконкурентні узгоджені дії, заборонені Законом України «Про захист економічної конкуренції». 
І в результаті такої узгодженої поведінки ПП «Екоспецприлад» та ТОВ «НТЦ «Екотехніка» під час участі в торгах не було дотримано принципів здійснення закупівель, передбачених статтею 3 Закону України «Про публічні закупівлі», а саме: добросовісної конкуренції серед учасників, максимальної економії й ефективності, відкритості та прозорості на всіх стадіях закупівель. 
У судовому порядку рішення адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 72/25-р/к від 12.04.2024 у справі № 72/17-23, у передбачений частиною 1 статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції», двомісячний строк з дня його одержання, не оскаржувалося, що підтверджується інформацією наданою Південно-західним міжобласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України від 14.07.2025 № 72-02/3174е. 
Окрім цього, ПП «Екоспецприлад» у добровільному порядку штраф не сплачено. 
Таким чином, рішення адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 72/25-р/к від 12.04.2024. у справі № 72/17-23, станом на дату звернення до суду із позовною заявою, є законним, обґрунтованим та чинним. 
Щодо підстав для визнання недійсним договору № 53-123-01-18-04452 від 22.06.2018 укладеного між ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Южно-Українська АЕС» та ПП «Екоспецприлад», то прокурор зазначає наступне. 
Згідно з частиною 1 статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі» в редакції, чинній на момент укладення спірної угоди, договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, установлених цим Законом. Норму аналогічного змісту містить частина 1 статті 41 указаного Закону в редакції, чинній на сьогодні. Тендер відбувся за участю в ньому двох учасників - ПП «Екоспецприлад» та ТОВ «НТЦ «Екотехніка», які вчинили порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених між собою дій, що стосуються спотворення результатів цього тендера. 
Отже, придбання ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» електричного обладнання відбулося за відсутності конкуренції та при формальному створенні учасниками цього тендера її видимості. 
На думку прокурора, поведінка ПП «Екоспецприлад» та ТОВ «НТЦ «Екотехніка» під час участі в тендері явно несумісна з добросовісністю та принципами здійснення публічних закупівель. Тому договір, укладений за підсумками тендера, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями його учасниками, підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства з умислу ПП «Екоспецприлад» на підставі статей 203, 215, 228 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України). 
Згідно з частиною 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. 
Абзацами 1– 3 частини 2 статті 20 Господарського кодексу України (далі – ГК України) який був чинний станом на час подання позову, встановлено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом. 
За частинами 1, 3 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
Зміст правочину не може суперечити, зокрема, інтересам держави і суспільства (частина 1 статті 203 ЦК України). 
Згідно з частиною 3 статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. 
Норма аналогічного змісту міститься у частині 1 статті 208 ГК України. 
При цьому частина 5 статті 13 ЦК України, якою регламентовано цілі реалізації цивільних прав, не допускає їх використання з метою неправомірного обмеження конкуренції, а також недобросовісну конкуренцію. 
Закон України «Про захист економічної конкуренції» визначає правові засади підтримки та захисту економічної конкуренції і спрямований на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин.
Статтями 1, 4 цього Закону визначено, що конкуренція – це змагання між суб`єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб`єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб`єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку. Суб`єкти господарювання, органи влади, органи місцевого самоврядування, а також органи адміністративно-господарського управління та контролю зобов`язані сприяти розвитку конкуренції та не вчиняти будь-яких неправомірних дій, які можуть мати негативний вплив на конкуренцію. 
Одним із найпоширеніших видів порушень, що спотворює конкуренцію, є антиконкурентні узгоджені дії, внаслідок яких усувається конкуренція та змагальність між учасниками, що призводить до спотворення конкурентного середовища в цілому. 
Так, згідно з пунктом 4 частини 2 статті 6 указаного Закону антиконкурентними узгодженими діями, зокрема, визнаються узгоджені дії, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів. 
Відповідні дії становлять порушення законодавства про захист економічної конкуренції (пункт 1 статті 50 цього Закону). 
Разом із тим Закон України «Про публічні закупівлі», як указано в його преамбулі, визначає правові та економічні засади здійснення закупівель послуг для забезпечення потреб держави та територіальних громад. Його метою є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, розвиток добросовісної конкуренції. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 указаного Закону закупівлі здійснюються за принципом добросовісної конкуренції серед учасників. Учасники процедур закупівлі, а також їхні представники повинні добросовісно користуватися своїми правами, визначеними цим Законом (частина 5 статті 5 Закону). Крім того, конкурентна процедура закупівлі (тендер) – здійснення конкурентного відбору учасників за процедурами закупівлі відкритих торгів (пункт 13 частина 1 статті 1 зазначеного Закону). 
Тому, за поясненнями прокурора, оголошуючи проведення відкритих торгів, ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» мало на меті придбати товар та здійснити їх придбання на засадах конкурентності учасників відповідного тендера. 
Обставини вчинення ПП «Екоспецприлад» порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів публічної закупівлі з ідентифікатором UA-2018-05- 08-000119-a підтверджуються рішенням адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 72/25-р/к від 12.04.2024 у справі № 72/17-23. 
Таким чином, орган Антимонопольного комітету України своїм рішенням підтвердив порушення вимог законодавства, яке полягало у спотворенні його учасниками, у тому числі ПП «Екоспецприлад», результатів торгів. Протиправність таких дій полягала в їх спрямуванні на здобуття перемоги у процедурі закупівлі будь-якою ціною, у тому числі шляхом домовленостей з іншим учасником. 
Прокурор зазначає, що порушення ПП «Екоспецприлад» законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів проведеного ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» тендера, не сумісне з основними засадами цивільного законодавства, оскільки є проявом недобросовісної поведінки учасника цивільних відносин, призводить до порушення ним меж здійснення його цивільних прав, порушує принцип добросовісної конкуренції серед учасників, який установлено Законом України «Про публічні закупівлі», нівелює мету проведення конкурентної процедури закупівлі та загалом негативно впливає на економічні процеси у державі та суспільстві. Через вчинення ПП «Екоспецприлад» та ТОВ «НТЦ «Екотехніка» антиконкурентних узгоджених дій, змагання між зазначеними суб`єктами господарювання під час підготовки та участі в торгах не відбувалося, тобто суб`єкти господарювання не намагалися здобути завдяки власним досягненням переваги над іншими учасниками торгів. Унаслідок цього замовник був змушений обрати найкращу запропоновану цінову пропозицію, яка склалася не завдяки економічній конкуренції, а в результаті узгодженої неконкурентної поведінки. Тому дії ПП «Екоспецприлад» спрямовані на порушення встановленого юридичного господарського порядку з метою одержання права на укладення договору не на конкурентних засадах, що не узгоджується із законною господарською діяльністю у сфері публічних закупівель, а отже, суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки порушує правові та економічні засади функціонування вказаної сфери суспільних відносин, не сприяє, а навпаки, обмежує розвиток конкуренції у державі. 
Ураховуючи зазначене, прокурор зазначає, що у діях ПП «Екоспецприлад» вбачається наявність умислу на вчинення правочину, який завідомо суперечить інтересам держави та суспільства. Метою вказаних дій є усунення конкуренції під час проведення ВП «ЮжноУкраїнська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» зазначеного тендера та недобросовісне отримання права на укладення договору. Таким чином, завідомо суперечлива мета дій ПП «Екоспецприлад» полягала в тому, щоб уникнути встановлені Законом України «Про публічні закупівлі» обмеження, протиправно усунути конкуренцію під час проведення публічної закупівлі, нівелювати ефективність її результатів, у незаконний спосіб одержати право на укладення спірного договору не на конкурентних засадах. 
Ураховуючи зазначене, прокурор посилається на те, що спірний Договір від 22.06.2018 № 53-123-01-18-04452 укладено в результаті прийняття рішення тендерного комітету ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», оформленого протоколом його засідання № 163 від 04.06.2018, оскарження якого, не є ефективним способом захисту, адже є таким, що вичерпало дію фактом його виконання (укладенням договору). 
Отже, на думку прокурора, недійсність результатів спірної закупівлі свідчить про незаконність укладеного за підсумками її проведення договору (аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 910/16309/18). 
Щодо застосування наслідків недійсності договору від 22.06.2018 № 53-123- 01-18-04452, то прокурор зазначає таке: 
Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. 
Прокурор зазначає, що у даному випадку, договір від 22.06.2018 № 53-123-01-18-04452 оспорюються з підстав їх невідповідності вимогам частини 1 статті 203 ЦК України, а саме у зв`язку з невідповідністю інтересам держави та суспільства, його моральним засадам за наявності умислу ПП «Екоспецприлад». 
Цивільний кодекс України встановлює особливі правові наслідки такої недійсності правочинів. 
Так, згідно з частиною 3 статті 228 ЦК України, якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. 
Установлено, що ПП «Екоспецприлад» за спірним договором одержало 286 800,00 грн з ПДВ, що підтверджено звітом про виконання договору про закупівлю від 13.09.2018 та листом філії «ВП «Південноукраїнська АЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом» від 08.05.2025 № 23-0030.06/11991-вих. 
Таким чином, прокурор зазначає, що з урахуванням викладених та встановлених фактичних обставин, ПП «Екоспецприлад», маючи намір щодо отримання незаконного права на укладення договору з метою одержання прибутку, порушуючи інтереси держави та суспільства, а також інших учасників ринкових відносин, усвідомлюючи протиправність таких дій, їх суперечність інтересам держави і суспільства, прагнучи та свідомо допускаючи настання протиправних наслідків, узяло участь у проведенні конкурентної процедури закупівлі, знівелювавши змагальність у ній, внаслідок чого отримало бюджетні кошти в сумі 286 800,00 гривень. Вищенаведене свідчить про наявність у ПП «Екоспецприлад» умислу на укладення спірного договору, який суперечить інтересам держави й суспільства, з метою отримання прибутку. Ураховуючи наявність умислу лише у ПП «Екоспецприлад» як сторони оспорюваного договору, одержані ними 286 800,00 грн за цим правочином повинні бути повернуті іншій стороні договору, а отримані нею за рішенням суду кошти – стягнуті в дохід держави. 
Іншою стороною договору було ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом». Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1061 від 27.09.2022 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань діяльності державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом”» «Южно-Українську АЕС» перейменовано на «Південноукраїнську АЕС». 
В подальшому постановою Кабінету Міністрів України № 1420 від 29.12.2023 утворено акціонерне товариство “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом”, 100 відсотків акцій якого належать державі, шляхом перетворення державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом”. 
Частиною 3 вказаної постанови передбачено, що товариство є правонаступником усіх майнових і немайнових прав та обов`язків державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” із дня державної реєстрації товариства. Відокремлені підрозділи державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” із дня державної реєстрації товариства продовжують функціонувати як відокремлені підрозділи товариства (філії, представництва). 
Так, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осібпідприємців та громадських формувань 11.01.2024 акціонерне товариство «НАЕК «Енергоатом» здійснило державну реєстрацію та відповідно 18.01.2024 філія «Відокремлений підрозділ «Південноукраїнська атомна електрична станція» акціонерного товариства «НАЕК «Енергоатом» здійснило державну реєстрацію. 
Таким чином, прокурор вважає, що вищевказані кошти повинні бути повернуті Акціонерному товариству «НАЕК «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Південноукраїнська атомна електрична станція» акціонерного товариства «НАЕК «Енергоатом», а отримані ним за рішенням суду кошти – стягнуті в дохід держави.

Крім того, прокурор в позовній заяві зазначає, що ним не пропущено строк позовної давності.
Суд зауважує, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18.
Обґрунтування наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. 
На підставі частин 1, 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист таких інтересів, у випадках та порядку, встановлених законом. 
Прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді за одночасної наявності двох елементів: порушення або загрози порушення інтересів держави та нездійснення чи неналежного здійснення захисту таких інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень, а також у разі його відсутності. 
Згідно з частиною 3 статті 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених до його компетенції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. 
З викладеним корелюються й положення частин 3 та 4 статті 53 ГПК України, за якими у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, передбачені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також указує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
Щодо порушення інтересів держави 
Одним із ключових для застосування норм статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та визначення згаданого елемента є поняття «інтерес держави». «Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора із захисту суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно. 
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 19.09.2019 у справі № 815/724/15, від 28.01.2021 у справі № 380/3398/20, від 05.10.2021 у справі № 380/2266/21, від 02.12.2021 у справі № 320/10736/20 та від 23.12.2021 у справі № 0440/6596/18. 
Крім того, відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Україна є Державою – учасницею Конвенції Організації Об`єднаних Націй проти корупції, прийнятої на 58 сесії Генеральної Асамблеї ООН 31.10.2003 (далі – Конвенція). 
Для України Конвенція набрала чинності 01.01.2010 у зв`язку з її ратифікацією Законом України від 18.10.2006 № 251-V. Отже, держава офіційно взяла на себе зобов`язання виконувати положення Конвенції. На сьогодні Конвенція – найбільш змістовний міжнародний акт, спрямований на запобігання та боротьбу з корупцією як у світовому, так і в національному масштабі. Цей документ становить правовий базис для приведення національного законодавства кожної Держави-учасниці у відповідність до загальновизнаних методів і заходів у вказаній сфері. В основу згаданої Конвенції органічно покладено дві ключові засади: заходи щодо запобігання корупції та боротьба із цим явищем. 
Держави – учасниці Конвенції, беручи до уваги принципи належного управління державними справами й державним майном, справедливості, відповідальності й рівності перед законом і необхідність забезпечити добропорядність, домовилися про те, що цілями Конвенції є, зокрема, заохочення чесності, відповідальності й належного управління громадськими справами й державним майном (преамбула та стаття 1 Конвенції). 
У сфері державних закупівель та управління державними фінансами (частина 1 статті 9 Конвенції) кожна Держава-учасниця вживає згідно з основоположними принципами своєї правової системи необхідних заходів для створення належних систем закупівель, які ґрунтуються на прозорості, конкуренції та об`єктивних критеріях прийняття рішень і є ефективними. 
З 21.02.2019 набрали чинності зміни до Конституції України щодо стратегічного курсу держави на набуття повноправного членства України в Європейському Союзі та в Організації Північноатлантичного договору. Для поступової інтеграції України до ЄС та розвитку України в цілому важливою є Угода про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони (далі – Угода), розділ IV якої присвячений торгівлі та суміжним питанням. Цю Угоду, яка для України набрала чинності 01.09.2017, ратифіковано Законом України від 16.09.2014 № 1678-VII. Зокрема, в Угоді сторони визначили внесок прозорого, недискримінаційного, конкурентного і відкритого тендерного процесу у сталий економічний розвиток і встановили за свою мету ефективне, взаємне і поступове відкриття відповідних ринків закупівель (стаття 148). 
Згідно зі статтею 151 Угоди не пізніше ніж через 6 місяців з дати набрання нею чинності сторони дотримуються низки основних стандартів для укладення відповідних контрактів. Ці основні стандарти походять безпосередньо з правил та принципів державних закупівель, які регулюються acquis ЄС у сфері державних закупівель, зокрема принципи прозорості та пропорційності. 
Глава 10 Угоди присвячена забезпеченню конкуренції в господарчій сфері. Так, сторони визнають важливість вільної та неспотвореної конкуренції у торговельних відносинах, а також те, що антиконкурентні господарські дії та операції потенційно можуть спотворити належне функціонування ринків та загалом зменшити позитивні наслідки лібералізації торгівлі. Тому Сторони домовилися, що певні практики та операції, як визначено їхнім відповідним законодавством про конкуренцію, є несумісними із цією Угодою тією мірою, якою вони можуть вплинути на торгівлю між Сторонами (стаття 254 Угоди). 
До таких практик та операцій віднесено угоди, узгоджені дії суб`єктів господарювання та рішення об`єднань суб`єктів господарювання, метою або наслідками яких є перешкоджання, обмеження, спотворення чи суттєве послаблення конкуренції на території будь-якої зі Сторін (стаття 254(а) Угоди). При цьому, Україна та Сторона ЄС забезпечують застосування законодавства про конкуренцію, яке ефективно протидіє діям та операціям, зазначеним у статті 254(a) (частина 1 статті 255 Угоди). 
Отже, порушення законодавства про публічні закупівлі шляхом усунення конкуренції під час проведення тендера призводять до незабезпечення положень Конвенції та підриву авторитету Української держави перед Європейським співтовариством, свідчать про невиконання вказаної Угоди, нівелюють конституційні засади, тобто фактично відтерміновують набуття Україною повноправного членства в Європейському Союзі та Організації Північноатлантичного договору. Цей позов має на меті комплексний захист інтересів держави, порушених унаслідок прийняття рішення тендерного комітету ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», оформленого протоколом його засідання від 04.06.2018 за № 163 та укладення спірного договору від 22.06.2018 № 53-123-01-18-04452. 
Обставини вчинення та наслідки таких діянь для економіки держави свідчать про невідповідність указаних фактів як правовій природі здійснення публічних закупівель у цілому, яка заснована на чесній господарській діяльності учасників тендерів та замовників, так і інтересам держави та суспільства. Зазначені обставини та наслідки передбачають розпорядження коштами державного підприємства з недотриманням принципів максимальної економії, ефективності та результативності їх витрачання, які забезпечуються завдяки добросовісній конкуренції суб`єктів господарювання. Близька за змістом правова позиція висловлена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 25.08.2022 у справі № 904/6691/20 (№ 910/18605/19). 
Згідно з пунктом 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету міністрів Ради Європи державам–учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їхня місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. 
Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад у тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009 у справі «Менчинська проти Росії», заява № 42454/02, пункт 35; рішення від 01.04.2010 у справі «Корольов проти Росії», заява № 5447/03, пункт 38). 
Видатками бюджету є кошти, спрямовані на виконання бюджетних програм, передбачених відповідним бюджетом (пункт 13 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України). 
Пунктом 6 частини 1 статті 7 указаного Кодексу визначено, що бюджетна система України функціонує, зокрема, за принципом ефективності та результативності, який означає, що при виконанні бюджетів усі учасники бюджетного процесу мають прагнути досягнення цілей шляхом забезпечення якісного надання публічних послуг при залученні мінімального обсягу бюджетних коштів та досягнення максимального результату при використанні визначеного бюджетом обсягу коштів. 
У свою чергу практична реалізація вказаного принципу бюджетної системи України під час здійснення видатків бюджету досягається завдяки Закону України «Про публічні закупівлі», метою якого є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, розвиток добросовісної конкуренції. 
Так, відповідно до статті 3 цього Закону (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) закупівлі здійснюються за принципами добросовісної конкуренції серед учасників і максимальної економії, ефективності та пропорційності. 
Проте, порушення учасниками закупівель вимог Закону України «Про захист економічної конкуренції», спрямованого на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин, нівелює можливість втілення вказаних принципів бюджетної системи України та публічних закупівель, призводить до неефективного та неекономного використання бюджетних коштів для придбання товарів, робіт і послуг. 
Тому пред`явлення позову прокурором у такому випадку зумовлено очевидним порушенням інтересів держави в бюджетній сфері, оскільки вчинення ПП «Екоспецприлад» порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які спотворили результати тендера, призвело до придбання послуги за рахунок коштів юридичної особи публічного права за відсутності конкуренції та при формальному створенні учасниками тендера її видимості. Наслідком цього стало нівелювання мети публічної закупівлі – отримання послуги з максимальною економією та ефективністю, із залученням мінімального обсягу коштів державного підприємства. 
Щодо органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (частина 4 статті 53 ГПК України). 
У рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», висловив позицію про те, що під ним потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (пункт 2 резолютивної частини). 
При цьому, згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Відповідно до частини 4 статті 7 Закону України «Про публічні закупівлі» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснює контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України. 
Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю. 
Головними завданнями органу державного фінансового контролю серед інших є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, ефективним використанням коштів, дотриманням законодавства про закупівлі (частиною 1 статті 2 цього Закону). 
При цьому, на підставі пунктах 8, 10 частини 1 статті 10 зазначеного Закону органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів. 
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43, Держаудитслужба є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю. Основними завданнями Держаудитслужби є реалізація державної політики у сфері державного фінансового контролю; здійснення державного фінансового контролю, спрямованого на оцінку ефективного, законного, цільового, результативного використання та збереження державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів (підпункти 1, 3 пункту 3 указаного Положення). Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства, а саме звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (абзаци 1, 3 підпункт 9 пункт 4 цього Положення). 
Згідно з підпунктом 20 пункту 6 зазначеного Положення Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушеннями законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства. 
Отже, встановлено, що Південний офіс Держаудитслужби як орган, уповноважений державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, такого захисту не здійснює.
Згідно з абз. абз. 1-3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.
Вознесенською окружною прокуратурою Миколаївської області в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» 30.04.2025 на адресу Південного офісу Держаудитслужби за № 53/1-3873ВИХ-25 скеровано запит у якому наведено вищевикладені порушення та запропоновано вжиття заходів до звернення до суду із відповідним позовом. 
Управлінням Південного офісу Держаудитслужби листом від 06.05.2025 за № 151425- 17/1020-2025 повідомлено про відсутність підстав для вжиття заходів реагування. Також зазначено, що у зв`язку з порушенням законодавства про захист економічної конкуренції юридичними чи фізичними особами позови до суду з метою захисту інтересів держави подають Антимонопольний комітет України, територіальні відділення Антимонопольного комітету України, що визначено статтею 25 Закону України «Про антимонопольний комітет України». 
Таким чином, Південним офісом Держаудитслужби належних заходів щодо захисту інтересів держави з метою визнання договору недійсним та стягнення коштів до державного бюджету не вжито, що свідчить про усвідомлену пасивну поведінку уповноваженого суб`єкта владних повноважень
Прокурором дотримано вимоги абзацу 3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру». На виконання зазначених норм Вознесенською окружною прокуратурою Миколаївської області попередньо, до пред`явлення позову, листом від 01.08.2025 № 53/5-6414вих-25 повідомлено позивача-1 та позивача-2 про прийняття рішення щодо представництва інтересів держави шляхом пред`явлення до суду цього позову
Розглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову щодо відповідача-1 та відповідача-3, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
В силу частини першої статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Реалізуючи визначене право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19), а право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17), відтак, суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
У справі «Белеш та інші проти Чеської Республіки» Європейський суд з прав людини зауважив, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов`язків.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 04.12.1995 у справі «Белле проти Франції» для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, оскільки обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Неналежність або неефективність обраного позивачем способу захисту права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Враховуючи вищевикладене, господарський суд повинен встановити, на що саме спрямований позов та вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту в обраний позивачем спосіб.
Згідно з частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.
За приписом статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Правовими підставами даного позову прокурор визначив частину першу статті 203, частину першу, третю статті 215, частину третю статті 228 Цивільного кодексу України.
Предметом спору у справі, яка розглядається, є вимоги прокурора про визнання недійсним договору від 22.06.2018 № 53-123-01-18-04452, укладений між Державним підприємством “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі відокремленого підрозділу “Южно-Українська атомна електростанція” Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” та приватним підприємством “Екоспецприлад”, 
- стягнення з приватного підприємства “Екоспецприлад” (65029, Україна, Одеська обл., місто Одеса, вулиця Градоначальницька, будинок, 4, код ЄДРПОУ 37224083) на користь Акціонерного товариства “НАЕК “Енергоатом” в особі філії “Відокремлений підрозділ “Південноукраїнська атомна електрична станція” акціонерного товариства “НАЕК “Енергоатом” (Україна, 55001, Миколаївська обл., місто Південноукраїнськ, код ЄДРПОУ: 20915546) 286 800,00 грн, а з Акціонерного товариства “НАЕК “Енергоатом” в особі філії “Відокремлений підрозділ “Південноукраїнська атомна електрична станція” акціонерного товариства “НАЕК “Енергоатом” (Україна, 55001, Миколаївська обл., місто Південноукраїнськ, код ЄДРПОУ: 20915546) одержані ним за рішенням суду 286 800,00 грн стягнути в дохід держави.
Отже, ключовим питанням цієї справи є наявність підстав для застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України.
Частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін в стан, що передував укладенню правочину (абзац 2 частина перша статті 216 Цивільного кодексу України). Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося, і зробити його юридично незначущим.
Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданих другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.
Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно- правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.
У частині третій статті 228 Цивільного кодексу України передбачаються зовсім інші правові наслідки:
-які спрямовані не на позначене вище, а на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину;
-ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину;
-ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових;
-наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а на вилученні майна;
-ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків.
Такі правові наслідки не можна віднести до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими і являють собою різновид конфіскації майна державою.
Вирішуючи питання щодо застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України суд має враховувати, що санкції, передбачені цією нормою, є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.
Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation - NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Застосування наслідків, передбачених частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України, є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
-втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
-якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
-втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі №922/1391/18 вказав, що здійснивши правовий аналіз частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Отже, для правильного вирішення спору необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін.
Наявність такого наміру (умислу) у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.
Фактично у якості єдиного доказу того, що оспорюваний договір про закупівлю за державні кошти №53-123-01-18-04452 від 22.06.2018 є таким, що завідомо суперечать інтересам держави і суспільства з умислу однієї сторони – ПП «ЕКОСПЕЦПРИЛАД» прокурор посилається на рішення Адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 12.04.2024 № 72/25-р/к та викладені у ньому висновки про те, що ПП «ЕКОСПЕЦПРИЛАД» та ТОВ «НТЦ «ЕКОТЕХНІКА» вчинили порушення, передбачене пунктом 1 статті 50, що кваліфікується за пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів (тендерів), проведених ВП «Южно-Українська АЕС» на закупівлю електронного обладнання.
Водночас, суд звертає увагу на те, що лише сам факт вчинення вказаними товариствами порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі, встановлений рішенням Антимонопольного комітету України, не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними як таких, що вчинені з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства (частина третя статті 228 Цивільного кодексу України).
Не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину частині третій статті 228 Цивільного кодексу України, а має бути доведено, що зміст правочину та мета його вчинення завідомо суперечать інтересам держави і суспільства.
Отже, для застосування приписів частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства, водночас прокурор цього не доводив, стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі.
Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України.
Прокурором не доведено, що внаслідок укладення спірного правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Таким чином, суд вважає, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Суд звертає увагу на невідповідність норми частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин першої, другої статті 228 Цивільного кодексу, які встановлюють, що нікчемним є правочин, який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію, та частини третьої цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і, відтак, має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави.
При визначенні підстав для застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).
Аналогічна позиція щодо застосування норм частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України викладена у постанові Верховного Суду від 19.12.2025 у справі №922/3456/23.
Пунктом 4 частини першої статті 17 Закону України «Про публічні закупівлі» встановлено, що замовник приймає рішення про відмову учаснику в участі у процедурі закупівлі та зобов`язаний відхилити тендерну пропозицію учасника або відмовити в участі у переговорній процедурі закупівлі (крім випадків, зазначених у пунктах 2, 4, 5 частини другої статті 40 цього Закону) в разі, якщо суб`єкт господарювання (учасник) протягом останніх трьох років притягувався до відповідальності за порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів тендерів.
У вказаний спосіб держава гарантує розвиток добросовісної конкуренції, забезпечує ефективність правового регулювання сфери публічних закупівель, прозорість процедур. При цьому позбавлення суб`єкта господарювання права протягом трьох років брати участь у процедурах закупівель є тим запобіжчиком, за допомогою якого держава усуває недобросовісність суб`єктів господарювання від можливості мати доступ до публічних коштів.
Крім того, за порушення законодавства про захист економічної конкуренції Законом України «Про захист економічної конкуренції» передбачена відповідальність. Зокрема, за порушення, передбачені пунктами 1, 2 та 4 статті 50 цього Закону, накладаються штрафи (стаття 51, частина друга статті 52).
Суд вбачає, що за порушення, передбачене пунктом 1 статті 50, що кваліфікується за пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», рішенням Антимонопольного комітету України накладено штраф, зокрема, на ПП «ЕКОСПЕЦПРИЛАД». Отже, відповідачем-3 понесено відповідальність за вчинене ним порушення законодавства про захист економічної конкуренції.
Статтею 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції» передбачено, що особи, яким заподіяно шкоду внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції, можуть звернутися до господарського суду із заявою про її відшкодування. Шкода, заподіяна порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченими пунктами 1, 2, 5, 10, 12, 18, 19 статті 50 цього Закону, відшкодовується особою, що вчинила порушення, у подвійному розмірі завданої шкоди.
Суд звертає увагу на те, що положення Закону України «Про захист економічної конкуренції» є спеціальними у випадку порушення його норм, зокрема, шляхом узгодженої поведінки на торгах. Цей закон також визначає можливість заявлення вимог про стягнення шкоди, завданої таким порушенням.
З урахуванням викладеного, прокурор, у разі завдання, на його думку, шкоди інтересам держави і суспільства внаслідок укладення і виконання спірного договору, не позбавлений можливості розрахувати завдані таким порушенням збитки та пред`явити вимогу про їх стягнення з винної особи, як це передбачено статтею 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції».
З огляду на наведене, підстави для визнання оспорюваного договору недійсним відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215, частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України відсутні, а відтак, відсутні і підстави для застосування наслідків недійсного правочину, а тому суд відмовляє в задоволенні позову.
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку відмовити в задоволенні позову.
Відповідно до ч. 1, 9 ст. 129 ГПК України судові витрати в розмірі сплаченого судового збору покладаються на Миколаївську обласну прокуратуру (яка сплачувала судовий збір за подання позову) у зв`язку з відмовою в задоволенні позову.
На підставі вищевикладених норм права, керуючись ст.ст. 129, п. 1 ст. 231, ст. 232-240, 243, Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Закрити провадження щодо відповідача-2 - філії “Відокремлений підрозділ “Південноукраїнська атомна електрична станція” Акціонерного товариства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом”, та щодо позивача-2 – Управління Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області.
2. В задоволенні позовних вимог щодо відповідача-1 - Акціонерного товариства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” та відповідача-3 - Приватного підприємства “Екоспецприлад” відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Південно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 04 березня 2026 р.

Суддя В.В. Литвинова