Справа № 420/31392/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бездрабка О.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - відповідач), в якій просить: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 22.08.2025 р. № 155950023584 про відмову в проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до стажу державної служби періоди з 21.06.1999 р. по 24.04.2017 р. та з 12.04.2018 р. по 25.07.2025 р., перевести з 14.08.2025 р. з пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу", з урахуванням довідок про складові заробітної плати № 343/15-32-10-02-12 та № 344/15-32-10-02-12 від 14.08.2025 р.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач перебуває на обліку в Ізмаїльському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Одеської області та одержує пенсію за віком, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". 14.08.2025 р. позивач звернулась до територіальних органів із заявою про здійснення переведення на пенсію за віком за Законом України "Про державну службу". Однак, рішенням відповідача від 22.08.2025 р. № 155950023584 відмовлено в переведенні пенсії за Законом України "Про державну службу" з огляду на відсутність необхідного стажу на посадах, віднесених до категорії державних службовців. Зокрема, періоди трудової діяльності позивача в податкових органах з 21.06.1999 р. до 24.04.2017 р. та з 12.04.2018 р. до 25.07.2025 р. не зараховано до стажу державної служби. Позивач вважає свої права порушеними, а рішення відповідача протиправними, тому звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою від 19.09.2025 р. відкрито спрощене провадження у справі та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подачі відзиву на позовну заяву.
08.10.2025 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що за принципом екстериторіальності розглянуто заяву позивача про переведення на пенсію за віком за Законом України "Про державну службу" та прийнято рішення про відмову. Згідно із записами трудової книжки ОСОБА_1 працювала в Державній податковий інспекції з 21.06.1999 р. по 26.06.2013 р. Посади вищезазначеної інспекції не належать до посад віднесених до категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону № 3723. Отже, стаж державної служби заявниці станом на 01.05.2016 р. відсутній. Отже, періоди роботи посадових осіб в органах державної податкової служби на посадах в період перебування на яких були присвоєні персональні чи спеціальні звання не зараховуються до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців. З огляду на викладене, у Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області відсутні правові підстави щодо переведення з пенсії за віком згідно Закону № 1058 на пенсію за віком відповідно до Закону № 889. Аналізуючи вищенаведені правові норми та зважаючи на викладені обставини и сукупності вважає, що дії Головного управління є правомірними та таким, що ґрунтуються на Конституції, законах України та роз`яснювальних листах Пенсійного фонду України, а від так позовна заява є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.
З урахуванням вимог п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України в Одеській області й отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
14.08.2025 р. позивач звернулась до територіального органу із заявою, в якій просила перевести її із пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу".
До даної заяви додано довідку від 14.08.2025 р. № 343/15-32-10-02-12, видану Головним управлінням ДПС в Одеській області про складові заробітної плати для державного службовця, який до 1 січня 2024 року працював та звільнився з державних органів, що провели класифікацію посад державної служби, або який працював у державних органах, що провели класифікацію посад державної служби, посаду якого не було класифіковано, або який працював у державних органах, що не провели класифікацію посад державної служби (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років, за якою позивач працювала в Головному управлінні ДПС в Одеській області на посаді головного державного інспектора; заробітна плата станом на 01.08.2025 р. становить 21920 грн.
Також додано довідку від 14.08.2025 р. № 344/15-32-10-02-12, видану Головним управлінням ДПС в Одеській області про інші складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, та яка на дату виходу на пенсію не займала посаду в державних органах, що провели класифікацію посад державної служби, яку було класифіковано, або працювала у державних органах, які не провели класифікацію посад державної служби, яка видана ОСОБА_1 для призначення згідно з пунктом 12 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 10 грудня 2015 р. № 889-VII "Про державну службу" пенсії відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 р. № 3723-ХІІ "Про державну службу" про те, що середні розміри надбавок, премій та інших виплат за липень 2025 року, що передує місяцю звернення за призначенням пенсії, становили: 20463,05 грн. 
За принципом екстериторіальності дана заява розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області, яке рішенням від 22.08.2025 р. № 155950023584, відмовило у задоволенні вказаної заяви.
Згідно вказаного рішення, основним критерієм, який визначає підстави для зарахування періоду роботи особи на посаді державного службовця до стажу, який дає право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 р. № 3723-ХІІ, є встановлення за займаною посадою відповідного рангу. Відповідно до ст.343.1 Податкового Кодексу України посадовим особам контролюючих органів присвоюються спеціальні звання, тому ці посади не належать до посад, віднесених до категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723-XI Відповідно до записів трудової книжки гр. ОСОБА_1 працювала в Державній податковій інспекції з 21.06.1999 р. по 26.06.2013 р. Посади вищезазначеної інспекції не належать до посад віднесених до категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723-XII. Отже, стаж державної служби гр. ОСОБА_1 станом на 01.05.2016 р. (дата набрання чинності Законом № 889-VIII) відсутній. Зважаючи на вище зазначене, відмовити гр. ОСОБА_1 у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу".
Вважаючи рішення відповідача протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулась до суду з даною позовною заявою.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступних приписів законодавства.
Положеннями ч.2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст.ст.22, 64 Конституції України).
Відповідно до п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України. 
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996 р., ратифікована Законом України від 14.09.2006 р. № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 р. (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (п.23 ч.1). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.
Призначення, виплата та перерахунок призначеної пенсії регулюється Законом України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05.11.1991 р. (далі - Закон № 1788-ХІІ) та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003 р. (далі, - Закон № 1058-IV). 
Згідно ст.1 Закону № 1788-XII громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Статтею 1 Закону № 1058-IV визначено, що пенсія це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку, чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідно виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їх сімей, зазначені у ст.36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Частиною 3 ст.4 Закону № 1058-IV виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
За ч.1 ст.10 Закону № 1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Згідно ч.3 ст.45 Закону № 1058-IV переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
Умови пенсійного забезпечення державних службовців до 01.05.2016 р. визначалися Законом України "Про державну службу" від 16.12.1993 р. № 3723-ХІІ (далі - Закон № 3723-ХІІ).
01.05.2016 р. набув чинності Закон України "Про державну службу" № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII), згідно з п.2 розділу ХІ якого визнано такими, що втратили чинність: Закон України "Про державну службу" № 3723-ХІІ, крім ст.37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.
Згідно із пунктами 10-12 розділу ХІ Закону № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 Закону № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Перелік посад державної служби, які займали особи з числа колишніх державних службовців, що належать до певної категорії посад, передбачених цим Законом, визначається Кабінетом Міністрів України. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
За приписами ч.1 ст.37 Закону № 3723-ХІІ на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз.1 ч.1 ст.28 статті 28 Закону №1058-IV, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Таким чином право на пенсію державного службовця за змістом ч.1 ст.37 Закону №3723-ХІІ мали особи, які: а) досягли певного віку; б) мають передбачений законодавством страховий стаж; в) станом на 01.05.2016 р. мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
За наведеного правового регулювання, обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону № 3723-ХІІ після 01.05.2016 р. є дотримання сукупності вимог, визначених ч.1 ст.37 Закону № 3723-ХІІ, пунктами 10-12 розділу ХІ Прикінцевих положень Закону № 889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.
Тобто, за наявності в особи станом на 01.05.2016 р. певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 р. на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону № 3723-ХІІ, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців (вказані висновки щодо застосування норм права).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі № 822/524/18 та Верховним Судом у постановах від 15.12.2020 р. у справі № 560/2398/19, від 22.05.2024 р. у справі № 500/1404/23.
При цьому п.8 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII передбачено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством, а саме відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 р. № 283 (далі - Порядок № 283).
Вказане у сукупності свідчить про те, що набутий до 01.05.2016 р. стаж роботи на посадах державної служби зараховується до стажу державної служби, величина якого, окрім іншого (страхового стажу, віку особи) має вплив на наявність у особи права на пенсію, що призначається на підставі пунктів 10 і 12 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 889-VIII.
Предметом спору у цій справі є оцінка обставин щодо: наявності підстав для зарахування роботи в органах державної податкової служби до стажу на посадах державної служби; наявності у позивача достатнього стажу роботи на державній службі, необхідного для призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 889-VIII; правомірності рішення відповідача щодо відмови позивачу у переведенні на пенсію за віком на підставі Закону № 889-VIII.
На підтвердження трудової діяльності позивача на державній службі, в органах державної податкової служби, присвоєння персональних та спеціальних звань, рангів державного службовця у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 08.02.1990 р. містяться наступні записи про її роботу за спірні періоди:
в Ізмаїльській об`єднаній держподатінспекції (з 21.06.1999 р. по 29.02.2012 р.): з 21.06.1999 р. на посаді держподаткового інспектора відділу документальних перевірок юридичних осіб; з 07.08.2000 р. на посаді старшого держподаткового інспектора відділу документальних перевірок юридичних осіб; з 25.02.2002 р. на посаді старшого держподаткового інспектора відділу документальних перевірок юридичних осіб управління документальних перевірок СПД-юридичних осіб податкового аудиту та валютного контролю; з 28.07.2004 р. на посаді заступника начальника відділу документальних перевірок СПД-юридичних осіб управління податкового аудиту та валютного контролю; з 05.09.2005 р. на посаді головного держподаткового ревізора-інспектора сектору документальних перевірок відділу контрольно-перевірочної роботи; з 26.02.2007 р. на посаді заступника начальника відділу документальних перевірок суб`єктів господарювання - юридичних осіб управління аудиту юридичних осіб; з 12.05.2008 р. на посаді заступника начальника відділу проведення податкового аудиту платників податків управління податкового контролю юридичних осіб; з 06.10.2009 р. на посаді заступника начальника відділу перевірок платників податків управління податкового контролю юридичних осіб;
в Ізмаїльській об`єднаній державній податковій інспекції Одеської обласної ДПС (з 01.03.2012 р. по 26.06.2013 р.): з 01.03.2012 р. на посаді завідувача сектору спеціальних перевірок управління податкового контролю; з 23.05.2013 р. на посаді начальника відділу спеціальних перевірок управління податкового контролю;
в Ізмаїльській об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області (з 27.06.2013 р. по 25.03.2015 р.): з 17.07.2014 р. на посаді заступника начальника управління-начальника відділу організації та супроводження перевірок платників податків управління податкового аудиту; 
в Ізмаїльській об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС в Одеській області (з 26.03.2015 р. по 24.04.2017 р.) з 26.03.2015 р. на посаді заступника начальника управління-начальника відділу перевірок платників податків управління податкового аудиту; 03.11.2015 р. на посаді заступника начальника відділу податкового аудиту; з 29.02.2016 р. на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу аудиту; з 29.02.2016 р. на посаді заступника начальника відділу аудиту; 
в Головному управлінні ДФС в Одеській області (з 12.04.2018 р. по 16.09.2019 р.) з 12.04.2018 р. на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу перевірок платників податків основних галузей економіки управління аудиту, з 13.04.2018 р. на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу аудиту платників території обслуговування Ізмаїльської ОДПІ управління аудиту; з 04.09.2018 р. на посаді заступника начальника відділу аудиту платників території обслуговування Ізмаїльської ОДПІ управління аудиту; 
в Головному управлінні ДПС в Одеській області ( з 17.09.2019 р. по 15.01.2021 р.) з 17.09.2025 р. на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу перевірок платників Ізмаїльського управління податкових перевірок трансферного ціноутворення та міжнародного оподаткування; з 23.09.2020 р. на посаді головного державного ревізора-інспекторам Південного відділу перевірок платників податків - юридичних та фізичних осіб управління податкового аудиту; 
в Головному управлінні ДПС в Одеській області ( з 16.01.2021 р. по 25.07.2025 р.) з 16.01.2021 р. на посаді головного державного ревізора-інспектора Південного відділу перевірок платників податків - юридичних та фізичних осіб управління податкового аудиту; з 15.07.2022 р. на посаді головного державного інспектора Південного відділу перевірок платників управління податкового аудиту; з 18.11.2024 р. на посаді головного державного інспектора відділу позапланових перевірок ризикових платників та аналізу податкової інформації управління податкового аудиту. 
Таким чином, позивач у періоди з 21.06.1999 р. по 24.04.2017 р. та з 12.04.2018 р. по 25.07.2025 р. працювала на різних посадах в органах державної податкової служби, з яких стаж у вказаних органах набутий до 01.05.2016 р. становить понад 10 років. 
Стаття 25 Закону № 3723-XII визначала класифікацію посад державних службовців, основними критеріями якої є організаційно-правовий рівень органу, який приймає їх на роботу, обсяг і характер компетенції на конкретній посаді, роль і місце посади в структурі державного органу (частина перша).
Частиною другою цієї ж статті установлено сім категорій посад державних службовців. Поряд з тим ч.3 ст.25 Закон № 3723-XII обумовлено, що віднесення існуючих посад державних службовців, не перелічених у цій статті, також віднесення до відповідної категорії нових посад державних службовців проводиться Кабінетом Міністрів України за погодженням з відповідним державним органом.
Крім того, ч.17 ст.37 Закону № 3723-ХІІ визначено, що період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 р. № 283 затверджено Порядок обчислення стажу державної служби (діяв до набрання чинності Законом № 889-VIII), яким визначено посади і ранги, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби (далі - Порядок № 283).
Згідно з п.2 Порядку № 283 до стажу державної служби зараховується робота (служба), серед іншого, на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів.
Пунктом 4 Порядку № 283 закріплено, що документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи.
Пунктом 5 Порядку № 283 визначено, що обчислений відповідно до цього Порядку стаж державної служби застосовується для встановлення державним службовцям надбавки за вислугу років, надання додаткових оплачуваних відпусток та призначення пенсії.
Порядок № 283 втратив чинність 01.05.2016 р. у зв`язку із затвердженням постановою Кабінету Міністрів України 25.03.2016 р. № 229 нового Порядку обчислення стажу державної служби (далі - Порядок № 229).
Спеціальним законом, що визначав статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності у період роботи позивача на відповідних посадах, був Закон України від 04.12.1990 р. № 509-XII "Про державну податкову службу в Україні" (був чинний до 19.11.2012 р., далі - Закон № 509-XII).
Згідно з положеннями ст.6 Закону № 509-XII видатки на утримання органів державної податкової служби визначаються Кабінетом Міністрів України і фінансуються з державного бюджету.
Частиною 5 статті 15 Закону № 509-XII установлено, що правовий статус посадових осіб органів державної податкової служби, їх права та обов`язки визначаються Конституцією України, цим Законом, а в частині, що не регулюється ним, - Законом №3723-ХІІ.
Частина 4 статті 15 Закону № 509-XII передбачала, що службові особи державних податкових інспекцій не мають права займатися підприємницькою діяльністю, а також працювати за сумісництвом на підприємствах, в установах і організаціях (крім наукової та викладацької діяльності). Тобто цією нормою було встановлено умови, за яких особи не можуть бути службовцями податкових органів, які кореспондуються з вимогами ст.12 Закону № 3723-XII щодо обмежень, пов`язаних із прийняттям на державну службу та її проходженням.
Частинами 7, 8 статті 15 Закону № 509-XII передбачено, що посадові особи органів державної податкової служби підлягають атестації. Посадовим особам органів державної податкової служби присвоюються спеціальні звання: головний державний радник податкової служби, державний радник податкової служби I рангу, державний радник податкової служби II рангу, державний радник податкової служби III рангу, радник податкової служби I рангу, радник податкової служби II рангу, радник податкової служби III рангу, інспектор податкової служби I рангу, інспектор податкової служби II рангу, інспектор податкової служби III рангу.
Законом України від 05.07.2012 р. № 5083-VI "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо державної податкової служби та у зв`язку з проведенням адміністративної реформи в Україні", який набрав чинності 12.08.2012 р., доповнено Податковий кодекс України (далі - ПК України) розділами XVIII-1 та XVIII-2, у тому числі статтею 344. 
Так згідно з п.344.1 ст.344 ПК України пенсійне забезпечення посадових осіб контролюючих органів, крім діючих у них підрозділів податкової міліції, здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу". При цьому період роботи зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) у контролюючих органах зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.
Верховний Суд України у постанові від 22.10.2013 р. у справі № 21-340а13 зазначив, що аналіз положень ст.37 Закону України "Про державну службу", Закону України "Про державну податкову службу в Україні" дає підстави вважати, що посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до ст.37 Закону № 3723-XII. 
Надалі такий правовий висновок підтримано Верховним Судом у постановах від 03.07.2018 р. у справі № 586/965/16-а, від 18.03.2021 р. у справі № 500/5183/17, від 19.12.2023 р. у справі № 600/947/23-а. 
Отже, посадові особи органів державної податкової служби, які обіймали посади в державних органах для виконання завдань і функцій держави (зокрема у сфері податкової політики), одержують заробітну плату за рахунок державного бюджету та яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження служби в податкових органах повинен зараховуватись їм до стажу державної служби, який дає право на пенсію.
На спростування мотивації відповідача, викладеної в оскаржуваному рішенні, суд наводить висновки Верховного Суду, наведені у постановах від 19.06.2018 р. у справі № 465/7218/16-а та від 13.12.2018 р. у справі № 539/1855/17, у яких зазначено, що доводи органу Пенсійного фонду про те, що позивач не має права на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу" у зв`язку з тим, що йому присвоєно спеціальне звання як посадовій особі контролюючого органу, а тому його посада не відноситься до категорії посад державної служби, є безпідставними та повністю спростовуються положеннями ст.344 ПК України та Порядку № 283.
За наведеного правового регулювання та враховуючи висновки Верховного Суду, суд приходить до переконання, що період роботи позивача в податкових органах з 23.06.1992 р. по 22.02.2016 р. зараховується до стажу державної служби. У відповідача не було підстав для не зарахування до стажу державної служби позивача періодів роботи з 21.06.1999 р. по 24.04.2017 р. та з 12.04.2018 р. по 25.07.2025 р., що становить понад 20 років.
Таким чином, відповідачем під час прийняття рішення від 22.08.2025 р. № 155950023584, яким відмовлено позивачу в переведенні пенсії за Законом України "Про державну службу", не враховано усі обставини, що мають значення для призначення даного виду пенсії позивачу, як наслідок, відповідач допустив неналежний розгляд поданої позивачем заяви і документів та, відповідно, прийняв необґрунтоване рішення про відмову позивачу в переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону № 3723-ХІІ.
Отже, рішення від 20.08.2024 р. № 154950005295 є протиправними та таким, що підлягає скасуванню.
Щодо вимог зобов`язального характеру, як способі відновлення прав позивача, суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Зважаючи на встановлені судом обставини, щодо скасування рішення відповідача від 22.08.2025 р. № 155950023584 з метою належного та ефективного захисту прав позивача, суд дійшов висновку про зобов`язання відповідача зарахувати до стажу державної служби ОСОБА_1 періоди трудової діяльності в органах державної податкової служби з 21.06.1999 р. по 24.04.2017 р. та з 12.04.2018 р. по 25.07.2025 р.
Щодо вимоги про зобов`язання відповідача перевести позивача з 14.08.2025 р. з пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" суд враховує наступне.
Відповідно до Рекомендації № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Згідно з п.1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.
Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до п.4 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Частиною четвертою ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п.4 ч.2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Оскільки відповідачем протиправно відмовлено позивачеві в переведенні на пенсію відповідно до Закону № 3723-ХІІ, лише через відсутність необхідного стажу державної служби, натомість судом встановлено протилежне, таким чином, суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень і єдиним варіантом поведінки пенсійного органу у даному випадку є саме переведення з 14.08.2025 р. з пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу".
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача перевести позивача на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу". з урахуванням довідок про складові заробітної плати № 343/15-32-10-02-12 та № 344/15-32-10-02-12 від 14.08.2025 р., суд зазначає наступне. 
Верховний Суд у постанові від 12.09.2023 р. у справі № 560/8328/22, у якій предметом спору були аналогічні правовідносини, зазначив, що вимоги позивача зобов`язати обрахувати пенсію за віком з урахуванням заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, є передчасними, оскільки стосуються розміру пенсійних виплат, який ще не обрахований суб`єктом владних повноважень, який наділений такою дискрецією, наслідки якої можуть бути предметом перевірки судом на відповідність критеріям, визначеним у ст.2 КАС України, а отже така вимога спрямована на майбутнє, через що не підлягає задоволенню з огляду на те, що судовому захисту підлягає тільки порушене право.
Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, отже зазначені вимоги є передчасними та не підлягають задоволенню.
Приписами ч.1 ст.77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).
Положеннями ч.1 ст.90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача. 
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Оскільки за результатами розгляду адміністративної справи суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог лише у зв`язку з неправильним формулюванням способу поновлення порушених прав, що не впливає на розмір судового збору, то з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 968,96 грн.
Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 263 КАС України, суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м.Львів, вул.Митрополита Андрея, буд.10, код ЄДРПОУ 13814885) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково. 
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області79016, м.Львів, вул.Митрополита Андрея, буд.10, код ЄДРПОУ 13814885) від 22.08.2025 р. № 155950023584 про відмову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) в переведенні з пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу".
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м.Львів, вул.Митрополита Андрея, буд.10, код ЄДРПОУ 13814885) зарахувати до стажу державної служби ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) періоди трудової діяльності з 21.06.1999 р. по 24.04.2017 р. та з 12.04.2018 р. по 25.07.2025 р. і перевести з 14.08.2025 р. з пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу".
В решті позовних вимог відмовити. 
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м.Львів, вул.Митрополита Андрея, буд.10, код ЄДРПОУ 13814885) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.І. Бездрабко