КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 754/9087/25
номер провадження: 22-ц/824/3458/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 вересня 2025 року у складі судді Саламон О.Б., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за порушення грошового зобов`язання,
В С Т А Н О В И В:
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за порушення грошового зобов`язання.
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2024 року у справі №754/15576/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики та коштів за порушення грошового зобов`язання, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто суму заборгованості у розмірі 80 000 грн 00 коп. Постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто додатково 3% річних - 4 188 грн 49 коп. та інфляційні втрати у розмірі 26 765 грн 29 коп. 
Вказував, що у зв`язку з тим, що відповідачка ОСОБА_2 добровільно не виконувала рішення суду, він звернувся до Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) (далі - Деснянський ВДВС) із заявою про відкриття виконавчого провадження. На підставі виконавчих листів від 03 квітня 2025 року та 14 квітня 2025 року Деснянським ВДВС було відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних у розмірі 4 188 грн 49 коп. та інфляційних втрат у розмірі 26 765 грн 29 коп., а також відкрито виконавче провадження НОМЕР_2 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 80 000 грн 00 коп. 
Позивач вказував, що відповідачка ОСОБА_2 виплатила грошові кошти в рамках виконавчих проваджень лише у квітні 2025 року, при тому, що виникнення в неї грошового зобов`язання сталось в серпні 2023 року. 
Посилався на те, що невиконання відповідачкою грошових зобов`язань за рішенням суду в сумі 30 953 грн 78 коп. нанесло йому збитки у виді інфляції від суми боргу в розмірі 30 953 грн 78 коп., що становить 5 571 грн 60 коп. (30 853 грн 78 коп. ? 118,0%), а також 3% річних у розмірі 1 617 грн 00 коп. за період з 01 серпня 2023 року по 30 квітня 2025 року, що в загальній сумі становить 7 188 грн 60 коп. 
Також зазначав, що відповідно розрахунку щодо невиконання грошових зобов`язань у сумі 80 000 грн 00 коп., 3% річних становлять у сумі 4 200 грн 00 коп. та інфляційні втрати - у розмірі 14 400 грн 00 коп. за період з 01 серпня 2023 року по 30 квітня 2025 року. 
Вказував, що у зв`язку з невиконанням відповідачкою своїх грошових зобов`язань згідно з рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2024 року та постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2025 року заподіяно позивачу збитки становлять 25 788 грн 60 коп. (14 400 грн 00 коп. + 4 200 грн 00 коп. + 7 188 грн 60 коп.).
З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь кошти у сумі 25 788 грн 60 коп. 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19 вересня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 за договором позики на його користь кошти у сумі 25 788 грн 60 коп., посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що право кредитора на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.
Вказує, що предметом позову у даній справі є стягнення боргу на підставі ст.625 ЦК України, а саме 3% річних та інфляційних втрат за невиконання відповідачкою грошового зобов`язання, а саме виплати грошових коштів - суми основного боргу за договором позики, стягнутих рішенням суду.
Зазначає, що за змістом норм ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, норма ст.625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Тому, формулювання ст.625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три процента річних не є неустойкою у розумінні положень ст.549 ЦК України.
Відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін. Вказує, що позовні вимоги є безпідставними, викладеними з порушенням норм ЦПК України. Зазначає, що позивач мав би належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами довести переконливість та правомірність своїх вимог. Тобто, в позові або в доданих доказах мало б міститися підтвердження двох складових несвоєчасного виконання зобов`язання та нанесення цим збитків. Ні першого, ні другого позов не містить. Вказує, що позивачем навмисно приховується, що відповідачка не отримала рішення суду, а взнала про нього вже під час проведення виконавчого провадження. Отже від моменту пред`явлення вимоги до моменту її погашення не пройшло навіть трьох днів. Це означає, що належних доказів щодо позовних вимог позов не містить, оскільки згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, а ч.4 ст.77 ЦПК України визначає, що суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Виходячи з викладено є підстави стверджувати і про недотримання вимог ст.78 ЦПК України, тобто відсутність допустимості доказів. Звертає увагу суду на те, що не містить позов і доказів, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Таким чином вважає, що достовірність та достатність доказів також відсутні.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 25 788 грн 60 коп., що менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 08 жовтня 2024 року Деснянським районним судом міста Києва було ухвалено рішення, згідно з яким позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 коштів за договором позики та коштів за прострочення грошового зобов`язання задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 80 000 грн 00 коп. У задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення коштів за порушення грошового зобов`язання, а саме, нарахування інфляційних втрат на 3 % річних, відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 28 січня 2025 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та витрат на проведення почеркознавчої експертизи - скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 3% річних в розмірі 4 188 грн 49 коп. та інфляційні втрати в розмірі 26 765 грн 29 коп. (в сукупності складає 30 953 грн 78 коп.), а також судовий збір у розмірі 1 989 грн 07 коп.
Отже рішення Деснянського районного суду міста Києва набрало законної сили 28 січня 2025 року.
На виконання вказаного рішення Деснянським районним судом міста Києва було видано два виконавчі листи: 03 квітня 2025 року та 14 квітня 2025 року.
01 травня 2025 року державним виконавцем Деснянського ВДВС Стрепетовою О.С. відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа №754/15576/23, виданого Деснянським районним судом міста Києва 03 квітня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних у розмірі 4 188 грн 49 коп. та інфляційних втрат у розмірі 26 765 грн 29 коп.
Того ж дня, тобто 01 травня 2025 року, державним виконавцем Деснянського ВДВС Стрепетовою О.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа від 14 квітня 2025 року у справі №754/15576/23 в частині стягнення боргу з ОСОБА_2 у розмірі 80 000 грн 00 коп.
Як зазначено позивачем, ще у квітні 2025 року, тобто до відкриття виконавчого провадження, відповідачка виплатила грошові кошти в рамках виконавчих проваджень.
06 травня 2025 року державним виконавцем Деснянського ВДВС Стрепетовою О.С. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1, відкритого з примусового виконання виконавчого листа №754/15576/23, виданого 03 квітня 2025 року Деснянським районним судом міста Києва.
У мотивувальній частині постанови державним виконавцем зазначено, що залишок нестягненої суми за виконавчим документи становить 0 грн, сума стягнутого виконавчого збору стягненої винагороди приватного виконавця становить 3 095 грн 37 коп.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних за рішенням суду не є сумою боргу, на які можуть нараховуватися 3% річних та інфляційних, які є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. У зв`язку з цим суд першої інстанції дійшов висновку, що 3% річних та інфляційні втрати не є сумою боргу в розумінні ст.625 ЦК України, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період з 01 серпня 2023 року по 30 квітня 2025 року у розмірі 7 188 грн 60 коп., нараховані на суму 30 953 грн 78 коп.
Також суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено належними доказами протиправного неналежного виконання ОСОБА_2 грошового зобов`язання, починаючи з 01 серпня 2023 року, оскільки рішення Деснянського районного суду міста Києва набрало законної сили лише 28 січня 2025 року, при цьому виконавче провадження з примусового виконання судового рішення було відкрито вже після оплати грошового зобов`язання. Крім того суд зазначив, що позивач нарахував 3% річних та інфляційні втрати за період з 01 серпня 2023 року по 30 квітня 2025 року, що суперечить п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, оскільки після 24 лютого 2022 року боржник (позичальник) звільнений від відповідальності за ч.2 ст.625 ЦК України.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову.
Проте з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна, з огляду на таке.
Згідно з ч.ч.1, 2 та 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає не в повній мірі.
Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом ст.ст.524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15 та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч.1 ст.530 ЦК України).
Відповідно до ст.599 ЦК України за відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Передбачене ч.2 ст.625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16.
У ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц.
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
З аналізу глави 50 ЦК України, яка врегульовує питання припинення зобов`язання, слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст.625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. 
Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 64 постанови від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18.
У пункті 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі №369/13444/20 зазначено, що ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не є підставою заміни зобов`язання за договором - новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням. Таке судове рішення не змінює обсягу прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання цивільного зобов`язання у процедурах виконавчого провадження. Пункт 98 цієї постанови подібний до змісту пункту 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення щодо нього чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність актів правосуддя про стягнення заборгованості не припиняє зобов`язань сторін.
Як встановлено у постанові Київського апеляційного суду від 28 січня 2025 року у справі №754/15576/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, ОСОБА_2 не повернула у встановлений договором строк (до 01 листопада 2021 року) грошові кошти у розмірі 80 000 грн 00 коп. Оскільки строк виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором позики настав 01 листопада 2021 року, то три проценти річних та інфляційні втрати підлягають стягненню за період з 02 листопада 2021 року по 31 липня 2023 року (в межах заявлених вимог). Таким чином, за період з 02 листопада 2021 року по 31 липня 2023 року сума трьох процентів річних становила 4 188 грн 49 коп., а інфляційні втрати за період прострочення з 02 листопада 2021 року по 31 липня 2023 року складали 26 765 грн 29 коп.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно.
При цьому оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за весь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).
Отже постановою Київського апеляційного суду від 28 січня 2025 року у справі №754/15576/23 преюдиційно встановлено, що ОСОБА_2 не повернула у встановлений договором строк (до 01 листопада 2021 року) грошові кошти у розмірі 80 000 грн 00 коп.
З урахуванням того, що вказаною вище постановою суду апеляційної інстанції від 28 січня 2025 року встановлено невиконання боржником грошового зобов`язання, то колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено належними доказами неналежного виконання ОСОБА_2 грошового зобов`язання, починаючи з 01 серпня 2023 року.
При цьому, як встановлено постановою Київського апеляційного суду від 28 січня 2025 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та витрат на проведення почеркознавчої експертизи - скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 3% річних в розмірі 4 188 грн 49 коп. та інфляційні втрати в розмірі 26 765 грн 29 коп. (в сукупності складає 30 953 грн 78 коп.), а також судовий збір у розмірі 1 989 грн 07 коп.
У зв`язку з невиконанням відповідачкою вказаного вище судового рішення позивач звернувся до суду з даним позовом.
Тобто спірні правовідносини в частині стягнення коштів за порушення грошового зобов`язанняу розмірі 30 953 грн 78 коп. стосуються наслідків невиконання судового рішення, що судом першої інстанції враховано не було.
Колегія суддів враховує, що у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення
Тому висновок суду першої інстанції про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних за рішенням суду не є сумою боргу, на які можуть нараховуватися 3% річних та інфляційних, які є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, є помилковим.
Разом з тим колегія суддів вважає помилковими доводи позивача про те, що у відповідачки грошове зобов`язання у розмірі 30 953 грн 78 коп. виникло з 01 серпня 2023 року, оскільки таке зобов`язання виникло у відповідачки лише з 29 січня 2025 року, тобто після набрання законної сили судовим рішенням, на підставі якого таке зобов`язання виникло, а саме, постанови Київського апеляційного суду від 28 січня 2025 року.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що грошове зобов`язання у розмірі 30 953 грн 78 коп. є простроченим лише з 29 січня 2025 року по 30 квітня 2025 року.
Водночас, відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Згідно з Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 год 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та триває по даний час.
Отже, три проценти та інфляційні втрати відповідно до ст.625 ЦК України, які нараховані ОСОБА_1 під час введеного в Україні воєнного стану, підлягають повному списанню відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
За наведених вище встановлених обставин колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за порушення грошового зобов`язання за період з 01 серпня 2023 року по 30 квітня 2025 року.
При вирішені спору, суд першої інстанції, у порушення вимог ст.263, 264 ЦПК України, на наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи належної уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з тих підстав, що 3% річних та інфляційні втрати у загальному розмірі 30 953 грн 78 коп. не є сумою боргу в розумінні ст.625 ЦК України, а також, що позивачем не доведено належними доказами протиправного неналежного виконання ОСОБА_2 грошового зобов`язання, починаючи з 01 серпня 2023 року. 
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з ч.2 ст.376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З огляду на викладене, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.
Тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.
Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 вересня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В інші частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 вересня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий 

Судді: