ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

16 лютого 2026 року	Справа №160/30076/25 	
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеси О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.
Позовна заява не відповідала вимогам ст.161 КАС України, тому ухвалою суду від 22.10.2025 року була залишена без руху, з наданням строку для усунення недоліків. На виконання ухвали суду позивач виправив вказані недоліки, згідно заяви від 30.10.2025 р. вх.№57885/25.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.11.2025 року відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
До суду від представника ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» надійшла заява про уточнення позовних вимог.
Так, в уточненій позовній заяві представник позивача просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу за час затримки виплати належної компенсації при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток за весь час затримки виплати;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань за кодом економічної класифікації видатків бюджету 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців» компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої компенсації при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток, що підлягає виплаті відповідно до рішення суду від 26.03.2025 у справі №160/884/25 за весь час затримки виплати за період з 22.03.2023 по дату ухвалення судового рішення;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу за час затримки виплати належного грошового забезпечення за період з 02.03.2022 по 21.03.2023 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань за кодом економічної класифікації видатків бюджету 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців» компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення, що підлягає виплаті відповідно до рішення суду від 26.03.2025 у справі №160/884/25 за весь час затримки виплати - за період з 22.03.2023 по дату ухвалення судового рішення;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при виключенні зі штату (звільнення) в сумі 314 209,8 грн.
В обгрунтування позовних вимог зазначив, що у період з 02.03.2022 по 21.03.2023 року позивач проходив службу на посаді начальника 2 радіорелейної станції (Р-419А) 2 взводу зв`язку роти зв`язку командного пункту польового вузла зв`язку Військової частини НОМЕР_1 . Згідно з Витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 21.03.2023 року №80 (по стройовій частині), старшого сержанта ОСОБА_1 , звільнено з військової служби у відставку. На підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.03.2025 року у справі №160/884/25, з урахуванням постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 02.07.2025 року у справі №160/884/25, відповідачем було зроблено перерахунок грошового забезпечення позивача, яке не було виплачено за час служби, зокрема було нараховано 95 096,85 грн. Зауважив, що з огляду на усталену практику Верховного суду при розгляді подібних правовідносин та рішення Конституційного суду України від 15.10.2013 № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Тож, вимоги щодо нарахування та виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму не виплаченого грошового забезпечення відповідно до положень Закону №2050-ІІІ та усталеної практики Верховного Суду не є передчасними та підлягають задоволенню одночасно з іншими вимогами. Щодо права на стягнення середнього заробітку зауважив, що порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", яким не передбачена відповідальність за порушення строків розрахунку при виключенні зі штату (закінчення служби). Водночас, така відповідальність врегульована Кодексом законів про працю України, який і підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. Наголошував на тому, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при виключенні зі штату (закінчення служби) є протиправною, а належним способом захисту порушених прав працівника буде стягнення з такого роботодавця суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при виключенні зі штату (закінчення служби). Також зазначив, що з огляду на правову позицію Верховного Суду викладену у подібних до спірних правовідносинах, якщо грошове забезпечення позивачу виплачувалось у невірному розмірі, під час проходження служби та не було виплачено у належному розмірі після звільнення, яке відбулося після 19 липня 2022 року (набрання чинності Закону від 01.07.2022 №2352-ІХ) стягнення середнього заробітку за весь час затримки відповідно до ст. 117 КЗпП України повинно здійснюватися у розмірі середнього заробітку за час затримки але не більше 6 місяців без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові. Зауважив, що враховуючи рішення від 26.03.2025 у справі №160/884/25 та приписи Порядку №100, його середньоденна заробітна плата становить 1 745,61 грн., а кількість днів затримки розрахунку при виключенні зі штату за період з 21.03.2023 до дня звернення до суду, з урахуванням обмежень, встановлених ст. 117 КЗпП становить 180 днів. З огляду на викладене, позивач вважає, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню судом складає 314 209,8 грн. (180 х 1 745,61 грн.).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.11.2025 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії у справі №160/30076/25.
Позовні вимоги ОСОБА_1 прийняті до розгляду в наступній редакції:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу за час затримки виплати належної компенсації при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток за весь час затримки виплати;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань за кодом економічної класифікації видатків бюджету 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців» компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої компенсації при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток, що підлягає виплаті відповідно до рішення суду від 26.03.2025 у справі №160/884/25 за весь час затримки виплати за період з 22.03.2023 по дату ухвалення судового рішення;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу за час затримки виплати належного грошового забезпечення за період з 02.03.2022 по 21.03.2023 року.
Розгляд справи розпочато спочатку.
03.01.2026 року до суду через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти позову, у задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі. Відзив обґрунтовано тим, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Окремо відповідач наголошував на тому, що Законом України "Про судовий збір" звільнення від сплати судового збору осіб, які мають статус учасника бойових дій, обмежено справами, пов`язаними з порушенням їхніх прав. Тобто, встановлені цим Законом положення стосуються випадків звернення до адміністративного суду за захистом прав, пов`язаних винятково зі статусом учасника бойових дій, і не поширюються на подання позовних заяв до суду із вимогами, що виходять за межі таких спірних правовідносин. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом з приводу оскарження дій суб`єкта владних повноважень із позовними вимогами, які не стосуються прав особи зі статусом учасника бойових дій, то позивач не звільнений від сплати судового збору за подання даного позову згідно до положень п.13 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір".
Також у відзиві відповідач просив визнати строки пропуску подання відзиву поважними та поновити строк на подання відзиу на позовну заяву, залучити даний відзив до матеріалів справи. Щодо продовження строку на подання відзиву на позовну заяву відповідач зазначив, що з 24 лютого 2022 військова частина НОМЕР_1 приймає активну участь у виконанні бойових завдань по обороні територіальної цілісності та суверенітету України у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України. Військова частина НОМЕР_1 тривалий час приймає участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації на території Донецької області та постійно здійснює зміну місця дислокації, що в свою чергу обмежує представників військової частини НОМЕР_1 користуватися відповідним зв`язком та технічними засобами, як наслідок, заважає своєчасній обробці відповідної інформації та документів.
Розглянувши заяву представника відповідача про визнання причин пропуску строку на подання відзиву на позов поважними та прийняття відзиву на позовну заяву, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Згідно з ч.3 ст. 121 КАС України якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, у письмовому провадженні.
З наведеної вище норми вбачається, що процесуальний строк, може бути поновлений за наявності поважних причин, якщо суд визнає причини його пропуску поважними. При цьому поважними за змістом вказаної норми процесуального права визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.
Частиною 1 ст. 8 КАС України передбачено, що усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. 
Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. 
Таким чином, враховуючи вищевикладене, доводи, викладені представником відповідача, суд, з метою всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, вважає за необхідне заяву представника відповідача задовольнити, визнати причини пропуску строку на подання відзиву на позовну заяву поважними, поновити відповідачу пропущений процесуальний строк та прийняття відзиву на позовну заяву.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.01.2026 року прийнято до розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 про:
- зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань за кодом економічної класифікації видатків бюджету 2112 Грошове забезпечення військовослужбовців компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення, що підлягає виплаті відповідно до рішення суду від 26.03.2025 у справі №160/884/25 за весь час затримки виплати - за період з 22.03.2023 по дату ухвалення судового рішення.
- стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь Позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при виключенні зі штату (звільнення) в сумі 314 209,8 грн., судом не вирішені.
Подальший розгляд справи вирішено здійснювати згідно уточненої позовної заяви з наступними позовними вимогами:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу за час затримки виплати належної компенсації при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток за весь час затримки виплати;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань за кодом економічної класифікації видатків бюджету 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців» компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої компенсації при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток, що підлягає виплаті відповідно до рішення суду від 26.03.2025 у справі №160/884/25 за весь час затримки виплати за період з 22.03.2023 по дату ухвалення судового рішення;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу за час затримки виплати належного грошового забезпечення за період з 02.03.2022 по 21.03.2023 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань за кодом економічної класифікації видатків бюджету 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців» компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення, що підлягає виплаті відповідно до рішення суду від 26.03.2025 у справі №160/884/25 за весь час затримки виплати - за період з 22.03.2023 по дату ухвалення судового рішення;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при виключенні зі штату (звільнення) в сумі 314 209,8 грн.
Також, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.01.2026 року витребувано від Військової частини НОМЕР_1 додаткові докази у справі та зупинено провадження у справі до надання витребуваних судом доказів.
Відповідач надав витребувані ухвалою суду від 13.01.2026 року докази.
Крім того, 13.02.2026 року судом були зареєстровані додаткові пояснення представника позивача, в яких зазначено, що відповідачем надано довідку про доходи, у якій зазначені суми грошового забезпечення до проведення перерахунку та без урахування донарахування, здійсненого на виконання судового рішення у справі №160/884/25. Водночас зазначена довідка не відображає фактичний розмір грошового забезпечення позивача після виконання судового рішення, яке набрало законної сили. Згідно наданих розрахунків здійснених військовою частиною НОМЕР_1 з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб у місячному розмірі на 01 січня 2023 року, який складає 2684 грн, грошове забезпечення позивача за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю, в якому позивача виключено з особового складу підлягало до виплати: у січні 2023 року 22 143,01 грн.; у лютому 2023 року 32 063,07 грн. Але враховуючи рішення від 26.03.2025 у справі №160/884/25, грошове забезпечення позивача за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю, повинно розраховуватись із використанням 50 % мінімальної заробітної плати станом на 1 січня 2023 року, який складає 3350 грн, відповідно: у січні 2023 року 42 071,7 грн.; у лютому 2023 року 60 919,83 грн. Враховуючи приписи порядку №100, середньоденна заробітна плата 1 745,61 грн. ((42 071,7 грн. + 60 919,83 грн.)/59) З огляду на викладене, при розгляді справи суду необхідно виходити з реального розміру грошового забезпечення позивача після його перерахунку згідно рішення у справі №160/884/25, що має істотне значення для правильного визначення належних виплат та забезпечення повного відновлення порушеного права позивача.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.02.2026 року поновлено провадження у справі.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 02.03.2022 по 21.03.2023 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Згідно з Витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 21.03.2023 року №80 (по стройовій частині), старшого сержанта ОСОБА_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №50-РС від 16.03.2023 року у відставку за пунктом "б" (за станом здоров`я), виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 з 21.03.2023 року.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , дата видачі 30.04.2015 року, ОСОБА_1 має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій.
Вважаючи протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення і виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, компенсації за невикористану відпустку, грошової допомоги на оздоровлення, позивач звертався до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.03.2025 року у справі №160/884/25 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії було задоволено частково.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення і виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, у тому числі, але не виключно, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, компенсації за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення, з 02.03.2022 по 21.03.2023 включно без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року № 704.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 02.03.2022 по 21.03.2023 включно грошове забезпечення, яке складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років, та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, а також одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, компенсацію за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення, із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 02.07.2025 року у справі №160/884/25 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії скасовано в частині відмови у задоволенні позову.
Позов в цій частині задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , що полягає у невключенні до складу грошового забезпечення ОСОБА_1 сум додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» при обчисленні розміру грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток (щорічних та додаткових) за 2022, 2023 роки.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 доплатити ОСОБА_1 компенсацію при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток (щорічних та додаткових) за 2022, 2023 роки обчисливши її суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без змін.
Військовою частиною НОМЕР_1 на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року у справі №160/884/25 та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 02.07.2025 року у справі №160/884/25 було здійснено перерахунок грошового забезпечення позивача, яке не було виплачено за час служби та грошової допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки.
Згідно з довідкою-рохрахунком №1 грошового забезпечення, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України" станом на 01 січня 2022 року (2841,00 грн.) на відповідний тарифний коефіцієнт (видана 12.07.2025 року Військовою частиною НОМЕР_1 за №3951/ФЕС), ОСОБА_1 за період 02.03.2022 по 31.12.2022 нараховано до виплати за рішенням суду 47236, 49 грн.
Відповідно до довідки-рохрахунку №2 грошового забезпечення, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України" станом на 01 січня 2023 року (2684,00 грн.) на відповідний тарифний коефіцієнт (видана 12.07.2025 року Військовою частиною НОМЕР_1 за №3954/ФЕС), ОСОБА_1 за період 01.01.2023 по 21.03.2023 нараховано до виплати за рішенням суду 26633,82 грн.
Згідно з довідкою-розрахунком Військової частини НОМЕР_1 від 12.07.2025 року №3955/ФЕС загальна недоплата грошової допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 за 2022-2023 роки, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на відповідний тарифний коефіцієнт склала 16387, 96 грн.
Отже, з огляду на надані сторонами докази, загальна сума нарахованої відповідачем заборгованності, яка підлягає виплаті позивачу на підставі рішень судів у справі №160/884/25, складає 47236, 49 грн.+26633,82 грн.+16387,96 грн. = 90258,27 грн., докази її сплати в матеріалах справи відсутні.
Вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу за час затримки виплати належної компенсації при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток за весь час затримки виплати та за час затримки виплати належного грошового забезпечення за період з 02.03.2022 по 21.03.2023 року, що підлягає виплаті відповідно до рішення суду від 26.03.2025 у справі №160/884/25, а також з метою стягнення з Військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при виключенні зі штату (звільнення), позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Щодо компенсації позивачу втрати частини доходу за час затримки виплати належної компенсації при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток та за час затримки виплати належного грошового забезпечення за період з 02.03.2022 по 21.03.2023 року, що підлягає виплаті відповідно до рішень судів у справі №160/884/25, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII).
Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 наголосив, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці. Держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 Кодексу законів про працю України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.
На підставі аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ)
Статтею 2 Закону № 2050-ІІІ визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед іншого: соціальні виплати; заробітна плата (грошове забезпечення), сума індексації грошових доходів громадян (абзац другий частини другої статті 2 Закону № 2050-III). 
Зі змісту цієї норми випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.
Відповідно до статті 3 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Слід зазначити, що використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється шляхом множення суми «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
У відповідності до приписів ст.4 Закону №2050-Ш передбачено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому є місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
З метою реалізації Закону №2050-ІІІ, постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 було затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, який містить аналогічні наведеним вище положення.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Тобто зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Такий підхід до розуміння зазначених норм права сформулював Верховний Суд України у постановах від 19 грудня 2011 року у справі №6-58цс11, від 11 липня 2017 року у справі № 2а-1102/09/2670 та підтримується Верховним Судом, зокрема, у постановах від 22 червня 2018 року у справі № 810/1092/17, від 13 січня 2020 року у справі № 803/203/17, від 29 квітня 2021 року у справі № 240/6583/20, від 22 травня 2025 року у справі №160/19149/23.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд при розгляді цієї справи не вбачає підстав для відступу від викладеної вище правової позиції та вважає, що наведені правові норми, якими врегульовані спірні в цій частині правовідносини, підлягають саме такому застосуванню.
Отже, у випадку бездіяльності власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину належних йому до виплат сум доходу, така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів. 
Враховуючи наявність факту невиплати ОСОБА_1 сум належної компенсації при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток та належного грошового забезпечення за період з 02.03.2022 по 21.03.2023 року, що підлягають виплаті відповідно до рішень судів від 26.03.2025 у справі №160/884/25, який відповідачем не заперечується, суд дійшов висновку, що позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків такої виплати. 
За наведених обставин суд вважає обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо:
- визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу за час затримки виплати належної компенсації при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток за весь час затримки виплати;
- зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої компенсації при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток, що підлягає виплаті відповідно до рішення суду від 26.03.2025 у справі №160/884/25 за весь час затримки виплати за період з 22.03.2023 року по дату ухвалення судового рішення;
- визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу за час затримки виплати належного грошового забезпечення за період з 02.03.2022 по 21.03.2023 року;
- зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення, що підлягає виплаті відповідно до рішення суду від 26.03.2025 у справі №160/884/25 за весь час затримки виплати - за період з 22.03.2023 по дату ухвалення судового рішення.
Водночас, позивачем жодним чином не обгрунтовано його вимоги щодо визначення у рішенні суду за яким кодом економічної класифікації видатків бюджету - 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців», необхідно зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів.
Окрім того, у рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Згідно з абзацом 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Таким чином, суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.
Суд вважає, що в розглядуваному випадку питання щодо нарахування та виплату позивачу суми компенсації втрати частини доходів, зокрема її розмір, а також визначення коду економічної класифікації видатків бюджету, за рахунок яких буде здійснюватися виплата компенсації є дискреційними повноваженнями Військової частини НОМЕР_1 , а тому позовні вимоги в частині визначення у рішенні суду за яким кодом економічної класифікації видатків бюджету - 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців» необхідно зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів є необґрунтованими та безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.
Щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при виключенні зі штату (звільнення) ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.
Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон № 2011-ХІІ. Разом з тим, цим Законом не передбачена відповідальність за порушення строків розрахунку при виключенні зі штату (закінчення служби), проте така відповідальність врегульована Кодексом законів про працю України.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Тому, до спірних правовідносин підлягають застосуванню відповідні положення Кодексу законів про працю України.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13.02.2020 року у по справі №813/356/16.
Отже, до спірних правовідносин щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при виключенні зі штату (звільнення) ОСОБА_1 підлягають застосуванню відповідні положення Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України).
Статтею 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Приписами ч.2 ст.116 КЗпП України передбачено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Отже, на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Відповідно до правової позиції, сформованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Наведені вище висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 р. № 4-рп/2012 у справі №1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З матеріалів справи встановлено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.03.2025 року у справі №160/884/25, з урахуванням постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 02.07.2025 року у справі №160/884/25 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії було задоволено та серед іншого: 
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 02.03.2022 по 21.03.2023 включно грошове забезпечення, яке складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років, та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, а також одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, компенсацію за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення, із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум;.
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 доплатити ОСОБА_1 компенсацію при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток (щорічних та додаткових) за 2022, 2023 роки обчисливши її суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Військовою частиною НОМЕР_1 на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року у справі №160/884/25 та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 02.07.2025 року у справі №160/884/25 було здійснено перерахунок грошового забезпечення позивача, яке не було виплачено за час служби та грошової допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки.
З огляду на надані сторонами докази (довідка-рохрахунок №1, видана 12.07.2025 року Військовою частиною НОМЕР_1 за №3951/ФЕС; довідка-рохрахунок №2, видана 12.07.2025 року Військовою частиною НОМЕР_1 за №3954/ФЕС; довідка-розрахунок Військової частини НОМЕР_1 від 12.07.2025 року №3955/ФЕС), загальна сума нарахованої відповідачем заборгованності, яка підлягає виплаті позивачу на підставі рішень судів у справі №160/884/25, складає 90258,27 грн., докази її сплати в матеріалах справи відсутні.
Отже, відповідачем було порушено вимоги ст.116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
З огляду на те, що відповідачем по справі не було здійснено повного розрахунку з позивачем у визначені ст.116 КЗпП України строки з вини останнього, зазначене є правовою підставою для його відповідальності згідно зі ст.117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.10.2025 р. у справі №489/6074/23 вказала, що установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку (…але не більше як за шість місяців) не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення (пункт 93 постанови).
Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливості неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин (пункт 94 постанови).
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу ( пункт 97 постанови).
Велика Палата Верховного Суду також у пункті 98 згаданої постанови зазначила, що Закон №2352-ІХ не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Відтак, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, викладених у постанові від 06.12.2024 р. у справі №440/6856/22 та сформулювала такий правовий висновок:
«105. Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-ІХ, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
106. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період компенсації не може перевищувати шести місяців».
Тобто, із аналізу наведених правових висновків Великої Палати Верховного Суду слідує, що при розгляді справ про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судами має братися до уваги співмірність заявлених до стягнення суми до відшкодування та те, що розмір такого відшкодування судом може бути зменшено і після 19 липня 2022 року.
Відтак, ці правові висновки підлягають застосуванню адміністративним судом до правовідносин у даній справі в обов`язковому порядку, в силу приписів ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Так, із наявних в матеріалах справи копій документів, зокрема довідок Військової частини НОМЕР_1 від 13.11.2025 року №1/1593 та від 14.01.2026 року №1/112, судом встановлено, що ОСОБА_1 при звільненні було нараховано та виплачено: 21066,30 грн. – грошове забепечення за лютий 2023 року; 15260, 72 грн. – грошове забезпечення за березень 2023 року; 5 806,45 грн. – додаткова винагорода за березень 2023 року; 56 178,80 грн. – грошова компенсація за 22 доби невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік, за 30 діб – за 2023 рік, компенсація за 28 діб невикористаної додаткової відпустки за 2022, 2023 роки; 21066,30 грн. – грошова допомога для оздоровлення за 2023 рік; 9 269,17 грн. – одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби. 
Отже, усього позивачу при звільненнні було нараховано та виплачено 21066,30 грн.+ 15260, 72 грн.+ 5 806,45 грн.+ 56 178,80 грн.+ 21066,30 грн.+ 9 269,17 грн. =128 647,74 грн.
Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з виплатою відповідачем позивачу при виключенні зі списків з Військової частини НОМЕР_1 станом на 21.03.2023 року грошового забезпечення, компенсації при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток (щорічних та додаткових) за 2022, 2023 роки, а також грошової допомоги на оздоровлення не у повному обсязі, що підтверджено рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року у справі №160/884/25 та постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 02.07.2025 року у справі №160/884/25.
Як зазначалось вище, Військовою частиною НОМЕР_1 на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року у справі №160/884/25 та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 02.07.2025 року у справі №160/884/25 було здійснено перерахунок грошового забезпечення позивача, яке не було виплачено за час служби та грошової допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки.
З огляду на надані сторонами докази, загальна сума нарахованої відповідачем заборгованності, яка підлягає виплаті позивачу на підставі рішень судів у справі №160/884/25, складає 90258,27 грн., докази її сплати в матеріалах справи відсутні.
Слід зауважити, що позивач у позові зазначає, що Військовою частиною НОМЕР_1 на підставі рішення суду зроблено перерахунок грошового забезпечення, яке не було виплачено за час служби, зокрема було нараховано 95 096,85 грн., проте разом з позовом надано лише: довідка-рохрахунок №1, видана 12.07.2025 року Військовою частиною НОМЕР_1 за №3951/ФЕС; довідка-рохрахунок №2, видана 12.07.2025 року Військовою частиною НОМЕР_1 за №3954/ФЕС; довідка-розрахунок Військової частини НОМЕР_1 від 12.07.2025 року №3955/ФЕС, згідно з якими загальна сума нарахованої відповідачем заборгованності, яка підлягає виплаті позивачу на підставі рішень судів у справі №160/884/25, складає 90258,27 грн.
Інших доказів ані позивач, ані відповідач до суду не надали, а тому при визначенні розміру середнього заробітку позивача, який підлягає стягненню за весь час затримки при розрахунку, суд виходить з інформації та доказів, які містяться в матеріалах справи, а отже із суми заборгованності у розмірі 90258,27 грн.
Таким чином, із аналізу встановлених вище обставин слідує, що станом на дату виключення позивача зі списків з Військової частини НОМЕР_1 станом на 21.03.2023 року ОСОБА_1 мав право на отримання виплат з оплати праці у загальній сумі 218 906,01 грн., із розрахунку: 128 647,74 грн. (сума нарахована та виплачена при звільненні)+ 90258,27 грн. (заборгованність, яка підлягає виплаті позивачу на підставі рішень судів у справі №160/884/25).
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідач у даних правовідносинах допустив затримку розрахунку при звільненні позивача у період з 22.03.2023 р. по цей час, що є підставою для відповідальності відповідача, передбаченої статтею 117 КЗпП України, та свідчить про обов`язок відповідача здійснити виплату ОСОБА_1 його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, тобто з 22.03.2023 року по 21.09.2023 року.
Порядок обчислення середньої заробітної плати, який застосовується, зокрема і у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. (далі - Порядок №100).
Пунктом 2 Порядку №100 передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до довідки про доходи (грошове забезпечення, з урахуванням рішення суду по справі №160/884/25) від 14.01.2026 року №1/115, яка була надана відповідачем на виконання ухвали суду про витребування доказів, середньоденний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні два календарні місяці роботи, що передують його звільненню – січень-лютий 2023 року, складає 918, 75 грн.
Позивач у позовній заяві зазначає, що згідно наданих розрахунків здійснених військовою частиною НОМЕР_1 з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб у місячному розмірі на 01 січня 2023 року, який складає 2684 грн, грошове забезпечення Позивача за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю, в якому Позивача виключено з особового складу підлягало до виплати: у січні 2023 року 22 143,01 грн.; у лютому 2023 року 32 063,07 грн. Враховуючи рішення суду від 26.03.2025 у справі №160/884/25, грошове забезпечення позивача, на його думку, за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю, складає: у січні 2023 року 42 071,7 грн.; у лютому 2023 року 60 919,83 грн. На підставі викладено позивачем розраховано розмір його середньоденної заробітної плати у сумі 1 745,61 грн. ((42 071,7 грн. + 60 919,83 грн.)/59).
У наданих додаткових поясненнях зазначено, що відповідачем надано довідку про доходи, у якій зазначені суми грошового забезпечення до проведення перерахунку та без урахування донарахування, здійсненого на виконання судового рішення у справі №160/884/25. Водночас зазначена довідка не відображає фактичний розмір грошового забезпечення позивача після виконання судового рішення, яке набрало законної сили. Згідно наданих розрахунків здійснених військовою частиною НОМЕР_1 з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб у місячному розмірі на 01 січня 2023 року, який складає 2684 грн, грошове забезпечення позивача за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю, в якому позивача виключено з особового складу підлягало до виплати: у січні 2023 року 22 143,01 грн.; у лютому 2023 року 32 063,07 грн. Але враховуючи рішення від 26.03.2025 у справі №160/884/25, грошове забезпечення позивача за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю, повинно розраховуватись із використанням 50 % мінімальної заробітної плати станом на 1 січня 2023 року, який складає 3350 грн, відповідно: у січні 2023 року 42 071,7 грн.; у лютому 2023 року 60 919,83 грн. Враховуючи приписи порядку №100, середньоденна заробітна плата 1 745,61 грн. ((42 071,7 грн. + 60 919,83 грн.)/59) З огляду на викладене, при розгляді справи суду необхідно виходити з реального розміру грошового забезпечення позивача після його перерахунку згідно рішення у справі №160/884/25, що має істотне значення для правильного визначення належних виплат та забезпечення повного відновлення порушеного права позивача.
Проте, наведений позивачем розрахунок суд вважає необгрунтованим та безпідставним, оскільки згідно з довідкою про доходи від 13.11.2025 року №1/1592, без врахування рішень судів у справі №160/884/25 розмір грошового забезпечення за січень-лютий 2023 року складав 35 614,20 грн., а середньоденний розмір грошового забезпечення – 574, 42 грн.
Після перерахунку грошового забезпечення на підставі рішень судів у справі №160/884/25, розмір грошового забезпечення позивача за січень-лютий 2023 року складав 54206,08 грн., а середньоденний розмір грошового забезпечення - 918, 75 грн.
Аналогічні розрахунки грошового забезпечення позивача за січень-лютий 2023 року до виконання рішень судів у справі №160/884/25 та після, також містяться у довідці-рохрахунку №2 виданій 12.07.2025 року Військовою частиною НОМЕР_1 за № 3954/ФЕС, які були надані позивачем разом з позовною заявою.
Отже доводи позивача про те, що враховуючи рішення суду від 26.03.2025 у справі №160/884/25, розмір його середньоденної заробітної плати за останні два календарні місяці роботи, що передують його звільненню – січень-лютий 2023 року, складає 1 745,61 грн. не знайшли свого підтвердженя під час розгляду справи, а тому відхиляються судом, як безпідставні.
Також суд вважає безпідставним здійснений позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виходячи із 180 днів, оскільки положеннями пункту 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. 
Отже, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку позивача на число робочих днів, а не календарних, як помилково вважає позивач.
Оскільки судом визначено, що відповідач повинен здійснити виплату ОСОБА_1 його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, тобто з 22.03.2023 року по 21.09.2023 року (включно), середній заробіток слід рахувати виходячи з робочих днів за цей період.
За період з 22 березня 2023 року по 21 вересня 2023 року (включно) в Україні було 132 робочих дні, а саме: березень (з 22.03) - 8 робочих днів, квітень - 20 робочих днів, травень - 23 робочих днів; червень - 22 робочі дні; липень: 21 робочий день, серпень - 23 робочі дні, вересень (по 21.09) - 15 робочих днів, 
Отже середній заробіток за час затримки розрахунку при виключенні зі штату (звільнення) ОСОБА_1 підлягає розрахунку за 132 робочих дні періоду з 22.03.2023 року по 21.09.2023 року.
Таким чином, середній заробіток позивача, з урахуванням приписів статті 117 КЗпП України, виходячи із розрахунку 918, 75 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення позивача з урахуванням рішень судів у справі №160/884/25) х 132 (робочих днів з 22.03.2023 року по 21.09.2023 року) складає 121 275,00 грн.
Як уже зазначалося вище, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (постанови ВП Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, від 08.10.2025р. у справі №489/6074/23, а також постанова Верховного Суду від 03.11.2025р. у справі №400/4999/24).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 р. у справі №489/6074/23 у пункті 106 зазначила, що, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо).
Враховуючи наведене та те, що розмір середнього заробітку позивача за період з 22.03.2023 року по 21.09.2023 року складає 121 275,00 грн., згідно наведеного вище судом розрахунку, що перевищує розмір недоотриманої позивачем суми грошового забезпечення та матеріальної допомоги, нарахованих на підставі рішень судів у справі №160/884/25 (90258,27 грн.), суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.
Як встановлено із матеріалів справи, ОСОБА_1 станом на дату виключення позивача зі списків з Військової частини НОМЕР_1 станом на 21.03.2023 року були нараховані та виплачені виплати у загальному розмірі 128 647,74 грн., тоді як мали бути нараховані та виплачені виплати у загальному розмірі 218 906,01 грн. (із розрахунку 128 647,74 грн. сума нарахована та виплачена при звільненні+ 90258,27 грн. заборгованність, яка підлягає виплаті позивачу на підставі рішень судів у справі №160/884/25).
Відсоткове співвідношення спірної суми нарахованої на підставі рішень судів у справі №160/884/25 до загальної суми виплати розраховується наступним чином: 90258,27 грн. (заборгованність, яка підлягає виплаті позивачу на підставі рішень судів у справі №160/884/25)/ 218 906,01 грн. (загальна сума виплат, на яку позивач мав право на дату виключення позивача зі списків з Військової частини НОМЕР_1 станом на 21.03.2023 року) х 100%, що становить 41,23%.
Відтак, виходячи з принципів співмірності, розумності та пропорційності, суд вважає, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наступним чином: 132 (робочих днів з 22.03.2023 року по 21.09.2023 року) х 918, 75 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення позивача з урахуванням рішень судів у справі №160/884/25) х 41,23% = 50 001, 68 грн.
При цьому, слід зазначити, що застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, яке реалізується у кожній справі індивідуально на підставі обставин справи, які в кожній з них є різними.
Щодо вимоги позивача стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при виключенні зі штату (звільнення) в сумі 314 209,8 грн., суд зазначає наступне.
Оскільки на цей час середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку за період з 22.03.2023 року по 21.09.2023 року позивачу не нарахований, а розмір середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку за період з 22.03.2023 року по 21.09.2023 року розрахований судом із застосуванням критеріїв зменшення розміру відшкодування, вимога позивача щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при виключенні зі штату (звільнення) в сумі 314 209,8 грн.є передчасною та безпідставною, а тому задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Керуючись ч.2 ст.9 КАС України, з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при виключенні його зі штату (звільнення) за період з 22.03.2023 року по 21.09.2023 року в сумі 50 001, 68 грн., з вирахуванням обов`язкових податків та зборів.
Інші доводи не є юридично значимими та не впливають на висновки суду.
Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Окрім того, що згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ч. 2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності передзаконом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
У відповідності до ч. 1 і ч.2 ст.73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За наведених обставин та беручи до уваги норми чинного законодавства, якими врегульовані спірні відносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. 
Відповідач у відзиві зазначає, що позивач звернувся до суду з позовом з приводу оскарження дій суб`єкта владних повноважень із позовними вимогами, які не стосуються прав особи зі статусом учасника бойових дій, а тому він не звільнений від сплати судового збору за подання даного позову згідно до положень п.13 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір".
З наведеними доводами відповідача суд не погоджується, з огляду на наступне.
Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.
Зазначена норма має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору.
Правовий статус ветеранів війни, пільги та гарантії їх соціального захисту визначені Законом України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-XII).
За змістом частини другої статті 22 Закону № 3551-XII ветерани війни та особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правничу допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.
Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону.
Отже, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI суд має враховувати предмет та підстави позову, перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону № 3551-XII.
Аналогічний висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2019 у справі № 9901/311/19 та від 20.01.2021 у справі №9901/258/20.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з цим позовом із позовними вимогами щодо нарахування та виплати йому компенсації втрати частини доходу за час затримки виплати належної компенсації при звільненні з військової служби та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при виключенні зі штату Військової частини НОМЕР_1 , отже цей спір, на переконання суду, пов`язаний із соціальним захистом військовослужбовця, який звільнений у відставку та має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій.
Враховуючи предмет та підстави позову у цій справі, суд дійшов висновку про безпідставність доводів відповідача про те, що позивач звернувся до суду з позовом з приводу оскарження дій суб`єкта владних повноважень із позовними вимогами, які не стосуються прав особи зі статусом учасника бойових дій, а тому не звільнений від сплати судового збору.
Отже, позивач звільнений від сплати судового збору за подання даного позову згідно до положень п.13 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", а тому підстави для розподілу судових витрат відсутні, таким чином розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 2, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 257, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу за час затримки виплати належної компенсації при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток за весь час затримки виплати.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої компенсації при звільненні за невикористані ним дні оплачуваних відпусток, що підлягає виплаті відповідно до рішення суду від 26.03.2025 у справі №160/884/25 за весь час затримки виплати за період з 22.03.2023 року по дату ухвалення судового рішення.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу за час затримки виплати належного грошового забезпечення за період з 02.03.2022 по 21.03.2023 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення, що підлягає виплаті відповідно до рішення суду від 26.03.2025 у справі №160/884/25 за весь час затримки виплати - за період з 22.03.2023 по дату ухвалення судового рішення.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при виключенні його зі штату (звільнення) за період з 22.03.2023 року по 21.09.2023 року в сумі 50 001, 68 грн., з вирахуванням обов`язкових податків та зборів.
В іншій частині позовних вимог,- відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства Українита може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Повний текст рішення складено та підписано 16.02.2026 року.

Суддя О.М. Неклеса