ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3441/26 Справа № 208/11285/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Руденко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П.,
суддів Гапонова А.В., Агєєва О.В.,
за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,
розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в м. Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 23 грудня 2025року, головуючий у суді першої інстанції Руденко В.В.
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2025року ОСОБА_1 подав в суд позов проти ОСОБА_2 з вимогою про стягнення грошових коштів у розмірі 195 656,00грн.
Існування таких вимог позивач пов`язував із тим, що 04 грудня 2021року в місті Харків за адресою: перехрестя вулиці Отакара Яроша та проспекта Науки відбулась дорожньо-транспортна пригода між автомобілями Nissan Leaf, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , та автомобіля Daewoo Lanos, державний реєстраційний знак НОМЕР_2 . Автомобілем Nissan Leaf керував ОСОБА_2 та ДТП сталось з вини останнього. Вказаний автомобіль на праві приватної власності на момент ДТП належав ОСОБА_1 . У зв`язку з заподіянням шкоди вказаному автомобілю з вини відповідача останній 08 лютого 2022року склав та підписав розписку в присутності двох свідків про те, що повністю визнає матеріальну шкоду завдану внаслідок ДТП, яка виразилась у пошкодженні транспортного засобу Nissan Leaf, та беручи до уваги досягнуту домовленість зобов`язався сплатити власнику (потерпілому) ОСОБА_1 кошти в розмірі 147 000,00грн строком до 01 липня 2024року. Відповідач зобов`язався мінімально сплачувати не менше 5 000,00грн кожного місяця на картку ОСОБА_1 , сторони обумовили, що сплата вказаної суми буде повною компенсацією завданого морального і матеріального збитку. 
Зазначав, що станом на 27 серпня 2025року відповідач вказані кошти не сплатив, переховується від позивача, уникає спілкування. Факт неповернення боргу підтверджується тим, що борговий документ (розписка) перебуває у позивача.
Вказував, що зазначена розписка від 08 лютого 2022року виступає в якості належного та допустимого доказу виникнення боргового зобов`язання.
Вважав, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг в сумі 147000,00грн, 3% річних за період з 02 липня 2024року по 27 серпня 2025року у розмірі 5098,00грн, інфляційні втрати у розмірі 20 840,00грн та пеня за шість місяців у розмірі 22718,00грн, що разом становить 195656,00грн. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 23 грудня 2025року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою відмовлено.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту, а саме позивач просив про стягнення боргу за розпискою замість стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зміст розписки відповідача про зобов`язання відшкодувати шкоду свідчить про те, що між сторонами відсутні правовідносини притаманні договору позики.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
30 грудня 2025року ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_3 , подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою системи «Електронний суд» апеляційну скаргу на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 23 грудня 2025року.
В апеляційній скарзі висловив вимогу про скасування рішення суду та просив задовольнити його позовні вимоги.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, оскільки у позовній заяві було наведено правову підставу для стягнення з відповідача грошових коштів - дорожньо-транспортну пригоду, що сталася 04 грудня 2021року в місті Харків, за наслідками якої відповідачем автомобілю позивача було завдано матеріальні збитки, розмір яких погоджено у власноруч складеній відповідачем розписці від 08 лютого 2022року.
Вважав, що суд першої інстанції з формальних підстав відмовив позивачу у задоволенні позову, та позивач наполягав на тому, що ним було обрано належний спосіб захисту, а саме стягнення коштів з відповідача на користь позивача. Також вважав, що суд першої інстанції з`ясувавши при розгляді справи що сторона в обґрунтування своїх вимог посилалась не на ті норми права, мав самостійно здійснити правильну правову кваліфікацію та застосувати для прийняття рішення ті норми права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відповідач своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав. 
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
05 січня 2026року ухвалою судді Дніпровського апеляційного суду було витребувано з Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра цивільну справу №208/11285/25; та 26 січня 2026року справа надійшла на адресу апеляційного суду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2026року відкрито апеляційне провадження у справі.
16 лютого 2026року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до судового розгляду на 1120год 31 березня 2026року.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа та отримання документів в Електронному суді.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , ОСОБА_1 на праві власності належить транспортний засіб Nissan Leaf, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2015року випуску, номер шасі, кузова, рами НОМЕР_4 , зеленого кольору, дата реєстрації 16 червня 2020року /зв. бік а.с.19/.
Відповідно до розписки від 08 лютого 2022року, ОСОБА_2 у присутності двох свідків повністю та цілком визнає, що внаслідок скоєного з його вини ДТП, яке відбулося 04 грудня 2011року в місті Харків, за адресою перехрестя вул. Отакара Яроша та проспекту Науки було завдано матеріальну шкоду, виражену у пошкодженні транспортного засобу Nissan Leaf, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_4 , зеленого кольору, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_1 . Виходячи з вищевикладеного, а також беручи до уваги досягнуту між ними домовленість він, ОСОБА_2 , зобов`язується сплатити власнику ОСОБА_1 кошти в розмірі 147 000,00грн, строком до 01 липня 2024року. Він зобов`язується мінімально сплачувати не менше 5000,00грн кожного місяця. Оплата буде здійснюватись на картку Моно банку за такими реквізитами НОМЕР_5 , ІПН/ЄДРПОУ 3317104410, ОСОБА_1 , номер картки - НОМЕР_6 . У разі зміни картки платник буде повідомлений письмово або у месенджері Viber. Сплата вказаної суми буде повною компенсацією завданого ним морального і матеріального збитку. Грошові кошти зобов`язується сплатити в повному обсязі в термін до 01 липня 2024року /а.с.23/.
Також, до позовної заяви позивачем долучено фотознімки двох пошкоджених транспортних засобів /а.с.20-21/.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, проте зміст розписки відповідача про зобов`язання відшкодувати завдану дорожньо-транспортною пригодою шкоду свідчить про те, що між сторонами відсутні правовідносини щодо укладання договору позики. Суд виснував, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту, а саме про стягнення боргу за розпискою, замість стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортною пригодою.
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, так як висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, та порушено норми процесуального права. 
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
У частині першій статті 5 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Стаття 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою встановлено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 суд першої інстанції зазначив неправильне обрання позивачем способу захисту з огляду на те, що позивач необґрунтовано та безпідставно посилався на норми права, які регулюють правовідносини, що виникають з договору позики, в той час як зміст розписки відповідача свідчить про правовідносини між сторонами з приводу відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Проте, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не може погодитись з огляду на таке.
У позовній заяві  ОСОБА_1 як на правову підставу позову дійсно, серед іншого, посилався на норми права, які регулюють правовідносини, що виникають з договору позики.
Так, відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 України).
За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або диспозитивно безоплатним правочином.
Розписка позичальника може бути доказом укладення договору позики та його умов.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми.
Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. 
Водночас, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Проаналізувавши надану позивачем розписку ОСОБА_2 від 08 лютого 2022року суд першої інстанції правильно встановив, що зміст вказаної розписки не свідчить про виникнення між сторонами правовідносин з приводу договору позики та наявність у відповідача перед позивачем невиконаного боргового зобов`язання. 
Зі змісту розписки вбачається, що спір між сторонами виник не з приводу договору позики, а стосовно відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої пошкодженням з вини відповідача належного позивачу транспортного засобу Nissan Leaf, реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
При цьому, стягнення боргу на підставі розписки відноситься до договірних зобов`язань, в той час як завдання потерпілому шкоди особою внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок особи, яка завдала шкоди). Такі правовідносини регулюються різними нормами закону.
Тож, розписка ОСОБА_2 від 08 лютого 2022року має іншу правову природу, між сторонами виникли відносини, не пов`язані з борговими.
За таких обставин, суд першої інстанції вірно виснував про необґрунтованість та безпідставність посилань позивача як на правову підставу позову на норми права, які регулюють правовідносини, що виникають з договору позики.
Одночасно, суд першої інстанції не звернув увагу та не врахував, що у позовній заяві  ОСОБА_1 , окрім норм права, які регулюють правовідносини з приводу договору позики, посилався також на положення законодавства щодо відшкодування майнової шкоди/збитків, а саме на статті 22 та 1166 ЦК України.
Проте, жодної оцінки таким правовим підставам позову суд першої інстанції не надав.
У рішенні місцевий суд взагалі не надав жодних пояснень та підстав, чому він відмовився розглядати такі аргументи позивача, що не може бути сумісним з принципом верховенства права, вважатися позбавленим свавілля і не може задовольнити вимогу законності обґрунтованості судового рішення.
Також, обґрунтованими та підставними є доводи апеляційної скарги про те, що у разі, якщо сторона в обґрунтування своїх вимог послалась не на ті норми права, то суд самостійно застосовує для прийняття рішення ті норми права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що неправильне правове обґрунтування спірних правовідносин не може бути підставою для відмови позивачу у задоволенні позову через неправильно обраний спосіб захисту. 
Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.
Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. 
Суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. 
Такі висновки апеляційного суду повністю узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019року у справі №917/1739/17. 
Проте, суд першої інстанції зазначеного не врахував, дійшов передчасного та помилкового висновку про відмову у задоволенні позову з підстави неправильно обраного способу захисту, не застосувавши до спірних правовідносин правову норму, яка підлягає застосуванню. 
Враховуючи викладене, наведені у рішенні суду першої інстанції висновки не відповідають обставинам справи та судом порушено норми процесуального права щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8 та 9 частини другої статті 16 ЦК України). 
Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Згідно з частинами другою та третьою статті 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Стаття 1166 ЦК України регламентує загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Відповідно до частини першої вказаної статті майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України). 
Тож, особа, яка своїми неправомірними діями завдала іншій особі майнову чи моральну шкоду, зобов`язана її відшкодувати.
З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (стаття 1192 ЦК України).
В даному випадку для правильного вирішення справи та стягнення шкоди необхідним є доведення наявності завданої позивачу шкоди (збитків), протиправної поведінки відповідача як завдавача шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою завдавача та заподіяною шкодою, а також вину особи, що завдала шкоду. 
Проте, апеляційний суд зауважує, що у вказаній справі ні наявність завданої позивачу шкоди, ні протиправність поведінки відповідача, ні причинний зв`язок між ними, ні вина відповідача у заподіянні шкоди, не підкріплені належними та достатніми доказами.
Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частина перша статті 76 ЦПК України доказами визначає будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України). 
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. 
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). 
Проте, матеріали справи не містять належних та достатніх доказів на підтвердження того, що 04 грудня 2021року у місті Харків мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Daewoo Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_2 , та автомобіля Nissan Leaf, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким в той момент керував відповідач ОСОБА_2 , та неправомірними діями якого автомобіль позивача було пошкоджено, чим завдано майнову та моральну шкоду.
Окрім наданої до суду розписки від імені ОСОБА_2 взагалі ніщо не вказує на те, що 04 грудня 2021року мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю належного на праві власності позивачу автомобіля Nissan Leaf під керування відповідача.
При цьому, розписка про зобов`язання відшкодувати матеріальну та моральну шкоду сама по собі не може бути підставою для задоволення позову, а може бути лише одним з доказів на підтвердження визнання особою розміру шкоди та вини особи у заподіянні шкоди.
З долучених до матеріалів справи фотознімків також не вбачається можливим встановити, що пошкоджень зазнав саме автомобіль позивача, дату пошкодження автомобіля та вину відповідача у дорожньо-транспортній пригоді.
Крім того, на долучених до матеріалів справи фотознімках зображений автомобіль таксі, проте у позовній заяви взагалі не обґрунтовано та не підтверджено доказами, на якій правовій підставі відповідач керував цим автомобілем. 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення
Не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях
Враховуючи наведені норми права та подані позивачем докази, апеляційний суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 недоведеними.
Саме з такого розуміння вищезазначених норм процесуального та матеріального права виходить суд апеляційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Встановивши наведені фактичні обставини у цій справі, від яких залежить правильне вирішення спору, застосовуючи положення вищенаведених норм права, оскільки відсутні належні та достатні докази того, що з вини відповідача мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля позивача, який було пошкоджено, чим завдано позивачу майнову та моральну шкоду, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, та саме невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також порушення норм процесуального права, дають підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України частково задовольнити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції скасувати із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити частково.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 23 грудня 2025року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою — відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 31 березня 2026року.

Судді: