ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року

м. Київ

cправа № 914/3460/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кролевець О.А. - головуючий, Мамалуй О.О., Студенець В.І.

за участю секретаря судового засідання – Грабовського Д.А.
та представників
Позивача : Сивик А.П.
Відповідача : Денько М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 13.01.2026
(головуючий – Кравчук Н.М., судді Бонк Т.Б., Орищин Г.В.)
та рішення Господарського суду Львівської області від 24.07.2025
(суддя – Мазовіта А.Б.)
у справі №914/3460/23
за позовом Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівенергозбут"
про стягнення 407 744 159,65 грн,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" (далі - ПрАТ "Укренерго", позивач) звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівенергозбут" (далі - ТОВ "Львівенергозбут", відповідач), з урахуванням уточнених вимог, про стягнення 407 744 159,65 грн, а саме 376 098 224,72 грн. основної заборгованості 10 255 906,39 грн 3% річних, 21 390 028,54 грн інфляційних втрат.
2. Позов обґрунтовано несвоєчасною оплатою відповідачем послуг з передачі електроенергії.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
3. Рішенням Господарського суду Львівської області від 24.07.2025, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 13.01.2026, позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача - 1 338 827,32 грн 3% річних, 2 398 962,74 грн інфляційних, 7 100,36 грн судового збору. В частині стягнення 376 098 224,72 грн основного боргу провадження у справі закрито, у зв`язку з відсутністю предмету спору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Повернуто з Державного бюджету України позивачу судовий збір в сумі 691 398,40 грн, сплачений платіжною інструкцією №В-8013 від 10.11.2023.
4. Судове рішення мотивовано тим, що в процесі розгляду справи, позивачем погашено основну заборгованість в сумі 376 098 224,72 грн, провадження у справі закрито в частині основного боргу. Проте, у зв`язку із простроченням відповідачем оплати вартості послуг за період з серпня 2023 року по грудень 2023 року, позивачем нараховано інфляційні втрати та 3% річних. Судами встановлено, що відповідачем розрахунок щодо сплати основного боргу за наданні послуги здійснювався з чітким зазначенням в призначенні платежу періоду, за який здійснюється оплата наданих послуг. В матеріалах справи відсутні повідомлення чи інші підтверджуючі докази про зарахування коштів за інші періоди, ніж ті, що вказані в платіжних інструкціях у графі «призначення платежу». Отже, суди зазначили про можливість зарахування платежів в рахунок заборгованості за попередні періоди, що безпосередньо залежить від змісту реквізитів «призначення платежу» платіжного доручення, згідно з яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Таким чином, судами правомірно здійснено перерахунок сум 3% річних та інфляційних втрат і визначено, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 1 338 827,32 грн 3% річних та 2 398 962,74 грн інфляційних втрат.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
5.  Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині відмови позовних вимог у розмірі 27 908 144, 87 грн, з яких 8 917 079, 07 грн 3 % річних та 18 991 065, 80 грн інфляційних втрат.
6. Скаржник, посилаючись на п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
7. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, ПрАТ "НЕК "Укренерго" зазначає, що судами не враховано правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 01.12.2023 у справі № 910/9216/22.
8. Також, скаржник посилаючись на п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, вказує на те, що відсутній висновок Верховного Суду, щодо застосування п. 6.6 Типового договору, що є додатком 6 до Кодексу системи передач (затвердженого Постановою Національної комісії , що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 309 від 14.03.2018.
9. Крім того, скаржник посилаючись на п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, зазначає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосувавши положення законодавства, невірно встановили період нарахування інфляційних втрат та відсотків річних, що призвело до необґрунтованої відмови у позові щодо стягнення всієї суми інфляційних втрат та 3 % річних.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи та розгляд заяв, клопотань
10. Відповідач у відзиві на касаційну скаргу, посилаючись на безпідставність доводів та вимог касаційної скарги, та вказуючи на те, що судами правильно застосовано законодавство та умови укладеного сторонами договору, до того ж, редакція абзацу 4 пункту 6.7 якого є максимально наближеною до редакції абзацу 4 пункту 6.7 Типового договору, і саме даною редакцією договору керувались суди попередніх інстанцій при вирішенні спору у даній справі, а тому, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
11. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 01.01.2019 між ДП "НЕК "Укренерго", правонаступником якого є ПАТ "НЕК "Укренерго" (оператор системи передач, ОСП) та ТОВ "Львівенергозбут" (користувач) укладено договір про надання послуг з передачі електричної енергії №0216-02024 (далі - договір), згідно умов якого оператор системи передачі (позивач) зобов`язується надавати послугу з передачі електричної енергії (далі - послуга), а користувач (відповідач) зобов`язується здійснювати оплату за послугу відповідно до умов договору.
12. Додатковою угодою від 14.08.2019 договір викладено в новій редакції.
13. Згідно з п. 1.2. договору сторони здійснюють свою діяльність відповідно до чинного законодавства України, Правил ринку, Кодексу системи передачі, Кодексу систем розподілу, Кодексу комерційного обліку, ліцензій, відповідно до яких сторони здійснюють господарську діяльність, інших нормативно-правових актів, що забезпечують функціонування ринку електричної енергії України.
14. Ціна договору визначається згідно з діючим на момент надання послуги тарифом на послуги з передачі електричної енергії, встановленим регулятором, та оприлюднюється ОСП на власному веб-сайті в мережі Інтернет (п. 3.1 договору).
15. Згідно з п. 4.1 договору для розрахунків за цим договором використовується плановий та фактичний обсяги послуги: 1) плановий обсяг послуги визначається на основі наданих користувачем і погоджених ОСП повідомлень щодо планового обсягу передачі електроенергії на розрахунковий місяць; 2) визначення фактичного обсягу послуги у розрахунковому місяці здійснюється, зокрема, на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії споживачами електропостачальника. З цією метою використовуються дані адміністратора комерційного обліку.
16. Розрахунковим періодом за цим договором є 1 календарний місяць (п. 6.1 договору).
17. Згідно з п. 6.2 договору користувач здійснює поетапну попередню оплату планової вартості послуги ОСП таким чином: 1 платіж - до 17:00 другого банківського дня розрахункового місяця у розмірі не менше 1/5 від планової вартості послуги, визначеної згідно з розділом 5 цього договору. Подальша оплата може здійснюватися щоденно або шляхом сплати 1/5 від планової вартості послуг, яка визначена згідно з розділом 5, у кожен з наступних періодів: 2 платіж - з 06 до 10 числа розрахункового місяця; 3 платіж - з 11 до 15 числа розрахункового місяця; 4 платіж - з 16 до 20 числа розрахункового місяця; 5 платіж - з 21 до 25 числа розрахункового місяця.
18. При цьому розмір оплати у вказані періоди повинен бути не меншим планової вартості послуг , яка визначена згідно з розділом 5, на 5 днів наперед.
19. Пунктом 6.3 договору визначено, що у разі зміни планових обсягів послуги протягом розрахункового місяця користувач: передає письмове факсимільне повідомлення про зміну обсягів послуги не менше ніж за 2 робочі дні до моменту очікуваної зміни планових обсягів послуги; сплачує вартість послуги до дати очікуваного перевищення запланованих обсягів послуги або зменшує останній/останні планові платежі на відповідну суму у разі зменшення запланованих обсягів послуги.
20. Пунктом 6.5 договору визначено, що користувач здійснює розрахунок з ОСП за фактичний обсяг послуги протягом 3 банківських днів з моменту отримання та на підставі акта приймання-передачі послуги, який ОСП надає користувачу упродовж перших 5 робочих днів місяця, наступного за розрахунковим. Оплата послуги здійснюється на підставі рахунків, наданих ОСП або самостійно сформованих в електронному вигляді за допомогою «Системи управління ринком» (далі - Сервіс), з використанням кваліфікованого електронного підпису тієї особи, яка уповноважена підписувати документи в електронному вигляді, у порядку, визначеному законодавством.
21. За приписами п. 6.6. договору у разі виникнення розбіжностей за отриманим від ОСП за попередній розрахунковий місяць актом приймання-передачі послуги користувач має право оскаржити зазначену в акті приймання-передач послуги вартість послуги шляхом направлення ОСП повідомлення протягом 5 робочих днів з дня отримання акта. Процедура оскарження не звільняє користувача від платіжного зобов`язання у встановлений договором термін. Якщо користувач не надає ОСП повідомлення з обґрунтуванням розбіжностей протягом 5 робочих днів з дня отримання акта приймання-передачі послуги, вважається, що цей акт прийнятий без розбіжностей.
22. Абзацом 4 п. 6.7 договору передбачено, що у разі якщо фактичний обсяг оплати користувачем послуги перевищує суму, зазначену в акті приймання-передачі наданої послуги, ОСП (за заявою користувача) протягом 5 банківських днів з дня отримання заяви повертає користувачу надлишок коштів або враховує їх як оплату послуги наступних розрахункових періодів. За наявності заборгованості кошти зараховуються першочергово в оплату заборгованості минулих періодів з найдавнішим терміном її виникнення. При повній сплаті заборгованості минулих періодів надлишок коштів зараховується в оплату штрафних санкцій.
23. Планові обсяги передачі електроенергії користувач зобов`язаний подавати ОСП до 25 числа місяця, що передує розрахунковому місяцю. ОСП упродовж 5 робочих днів погоджує планові обсяги передачі і повертає їх користувачу. ОСП упродовж 5 робочих днів місяця, наступного за розрахунковим, направляє користувачу акт приймання-передачі наданої послуги. Користувач отримавши акт приймання-передачі наданої послуги упродовж 3 робочих днів місяця, наступного за розрахунковим, повертає його ОСП підписаний зі свого боку (п. 10.1 договору).
24. За умовами п. 10.4 договору рахунки, акти приймання-передачі, акти звірки розрахунків, будь-які повідомлення за цим договором повинні направлятися однією стороною іншій електронною поштою або факсимільним повідомленням, а також повинні бути обов`язково підтверджені рекомендованим листом, іншим поштовим відправленням або доставлені кур`єром під розписку за адресою, зазначеною в цьому договорі. Рахунки, акти приймання-передачі, акти звірки розрахунків, повідомлення вважаються отриманими стороною: у день їх доставки кур`єром, що підтверджується квитанцією про вручення одержувачеві, що підписується його уповноваженим представником; у день особистого вручення, що підтверджується підписом одержувача та/або реєстрацією вхідної кореспонденції, або третій календарний день від дати отримання поштовим відділенням зв`язку, в якому обслуговується одержувач (у разі направлення поштою рекомендованим листом); у день направлення за допомогою Сервісу та/або електронною пошто.
25. Як зазначає позивач, у період із жовтня 2023 року по грудень 2023 року відповідачу були надані послуги з передачі електричної енергії на загальну суму 376 098 224,72 грн, що підтверджується актами надання послуг, плановими рахунками та актами коригування, які долучені позивачем до матеріалів справи. 
26. 03.01.2025 від позивача надійшла заява про оплату відповідачем вищевказаної заборгованості та закриття провадження у справі в цій частині.
27. У зв`язку із простроченням сплати вартості послуг, за період з серпня 2023 року по грудень 2023 року, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3% річних в сумі 10 255 906,39 грн та інфляційні в сумі 21 390 028,54 грн.

Позиція Верховного Суду
28. Перевіривши повноту встановлення судами попередніх інстанцій обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників судового процесу, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та заперечення, наведені у відзиві, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.
29. Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (2). У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається (3). Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (4).
30. Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
31. Судові рішення оскаржуються позивачем тільки в частині відмови у позові, а тому, з урахуванням положень ст. 300 ГПК України, в іншій частині судові рішення касаційним судом не переглядаються.
32. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктами 1, 3, 4 частини 2 статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.
33. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судами норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
34. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
35. Відповідно до положень вказаної норми, касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
36. Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
37. Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).
38. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 визначила критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства.
39. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
40. Здійснена Великою Палатою Верховного Суду конкретизація подібності правовідносин полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
41.  При цьому, необхідно виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
42. Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.
43. Разом з тим, Суд звертає увагу на те, що Верховний Суд у своїй діяльності висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
44. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі.
45. Як вбачається з касаційної скарги, скаржник зазначає, що судами не враховано правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 01.12.2023 у справі № 910/9216/22.
46. Проаналізувавши доводи скаржника, викладені в обґрунтування п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, касаційний суд зазначає, що доводи касаційної скарги є безпідставними, з огляду на наступе.
47. Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
48. Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
49. Згідно зі статтею 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
50. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
51. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 628, 629 ЦК України).
52. Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
53. Частиною першою статті 903 ЦК України унормовано, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. 
54. Відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище визначає Закон України “Про ринок електричної енергії”.
55. Статтею 4 Закону України “Про ринок електричної енергії” визначено, що учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються такі види договорів, зокрема, про надання послуг з передачі.
56. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
57. За змістом ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
58. Як визначено у ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
59. Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
60. Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
61. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України).
62. Судами встановлено, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору про надання послуг з передачі електричної енергії №0216-02024, який згідно з додатковою угодою від 14.08.2019 викладено в новій редакції, відповідно до якого позивач зобов`язувався надавати послугу з передачі електричної енергії, а відповідач зобов`язувався здійснювати оплату за послугу відповідно до умов цього договору. 
63. Відповідно до вимог п.6.5. договору користувач здійснює розрахунок з ОСП за фактичний обсяг послуги протягом 3 банківських днів з дати отримання та на підставі акта приймання-передачі послуги, який ОСП надає користувачу протягом перших п`яти днів місяця, наступного за розрахунковим. Оплата послуги здійснюється на підставі рахунків, наданих ОСП або самостійно сформованих в електронному вигляді за допомогою «Системи управління ринком», з використанням кваліфікованого електронного підпису тієї особи, яка уповноважена підписувати документи в електронному вигляді, у порядку, визначеному законодавством. 
64. Згідно з абз. 4 п.6.7., в редакції додаткової угоди від 14.08.2019 до договору, у разі, якщо фактичний обсяг оплати користувачем послуг перевищує суму, зазначену в акті приймання-передачі наданої послуги, ОСП (за заявою користувача) протягом 5 банківських днів з дня отримання заяви повертає користувачу надлишок коштів або враховує їх як оплату послуги наступних розрахункових періодів. За наявності заборгованості кошти зараховуються першочергово в оплату заборгованості минулих періодів з найдавнішим терміном її виникнення. При повній сплаті заборгованості минулих періодів надлишок коштів зараховується в оплату штрафних санкцій. 
65. У зв`язку із простроченням оплати відповідачем вартості послуг, наданих позивачем, останнім нараховано та заявлено до стягнення 10 255 906,39 грн 3% річних та 21 390 028,54 грн інфляційних втрат, 
66. Судами встановлено, що відповідачем розрахунок щодо сплати основного боргу за наданні послуги здійснювався з чітким зазначенням в призначенні платежу періоду, за який здійснюється оплата наданих послуг. В матеріалах справи відсутні повідомлення чи інші підтверджуючі докази про зарахування коштів за інші періоди, ніж ті, що вказані в платіжних інструкціях у графі «призначення платежу». 
67. Водночас, з урахуванням погоджених сторонами умов договору, п. 6.7 договору, в редакції додаткової угоди від 14.08.2019, суди виснували, що лише у випадку наявності заборгованості за минулі розрахункові періоди, переплата, яка утворилась між поетапною попередньою оплатою та фактичними обсягами передачі, зараховується в оплату заборгованості минулих періодів з найдавнішим терміном виникнення.
68. У касаційній скарзі скаржник вказує на те, що правильне вирішення спору у справі залежить від правильного тлумачення судами положень п. 6.7 договору, в редакції додаткової угоди від 14.08.2019.
69. Щодо вказаних доводів касаційної скарги касаційний суд зазначає, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. У зв`язку з чим, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового оборогу, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
70. Принцип свободи договору полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати:
- можливість укласти договір або утриматися від його укладення;
- можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи, зокрема, зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.
71. Приписи частин другої та третьої статті 6 ЦК України встановлюють, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.
Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
72. Тобто, особам надається право вибору: використати вже існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Відтак цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх правовідносин на власний розсуд (у межах, встановлених законом), тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін договору, регулятором їх відносин.
73. Норми частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.
74. Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини 
75. Як вказувалось, судами попередніх інстанцій встановлено, що абз. 4 п.6.7. в редакції додаткової угоди від 14.08.2019 до договору про надання послуг з передачі електричної енергії від 01.01.2019 №0216-02024, визначено - у разі, якщо фактичний обсяг оплати користувачем послуг перевищує суму, зазначену в акті приймання-передачі наданої послуги, ОСП (за заявою користувача) протягом 5 банківських днів з дня отримання заяви повертає користувачу надлишок коштів або враховує їх як оплату послуги наступних розрахункових періодів. За наявності заборгованості кошти зараховуються першочергово в оплату заборгованості минулих періодів з найдавнішим терміном її виникнення. При повній сплаті заборгованості минулих періодів надлишок коштів зараховується в оплату штрафних санкцій. 
76. Тобто, керуючись принципом свободи договору (статті 3, 627 ЦК) сторони встановили іншу черговість зарахування здійснених відповідачем платежів, у разі наявності нього заборгованості за укладеним сторонами договором, а саме визначили, що за наявності заборгованості за цим договором кошти зараховуються першочергово в оплату заборгованості минулих періодів з найдавнішим терміном її виникнення.
77. Узгоджені сторонами в цій частині умови щодо черговості зарахування здійснених відповідачем платежів у разі наявності в останнього заборгованості за цим договором є обов`язковим для сторін, оскільки вони відповідають приписам статей 6, 627, 628, 629 ЦК України.
78. Таким чином, судами правомірно визначено, що можливість зарахування платежів в рахунок заборгованості за попередні періоди безпосередньо залежить від змісту реквізитів «призначення платежу» платіжного доручення, згідно з яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Розподіл коштів може здійснюватися кредитором у випадку, коли стягнення заборгованості здійснюється в порядку виконавчого провадження або платіж буде отримано без реквізиту «призначення платежу» чи як загальна підстава – на виконання договору або погашення кредиторської заборгованості. 
79. Отже, судами обґрунтовано здійснено перерахунок сум 3% річних, інфляційних і правильно визначено, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 1 338 827,32 грн 3% річних та 2 398 962,74 грн інфляційних втрат. Судами мотивовано відхилено, з урахуванням положень абзацу 4 пункту 6.7 договору, доводи позивача про те, що не треба враховувати зазначення призначень платежів в платіжних інструкціях.
80. Касаційним судом відхиляються доводи касаційної скарги щодо необхідності врахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 01.12.2023 у справі № 910/9216/22.
81. Так, предметом спору у справі № 910/9216/22 були вимоги про стягнення заборгованості, інфляційних втрат та відсотків річних, у зв`язку з несвоєчасною оплатою ПрАТ "Укренерго" послуг за договором про участь у балансуючому ринку. Судовими рішеннями позов задоволено частково. Суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій. При цьому, правові висновки Верховного Суду у справі № 910/9216/22 більше стосувались положень статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії", саме можливості розпоряджатися ПрАТ "Укренерго" рахунком із спеціальним режимом використання, тлумачення застосування положень п. 4.3. Типового договору про участь у балансуючому ринку щодо остаточного розрахунку за послуги балансування та строків підписання актів. При цьому, касаційним судом також зазначено, наявність особливого алгоритму розподілу коштів на спеціальних рахунках, впровадженого у зв`язку з особливістю здійснення розрахунків на ринку електричної енергії, не виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень загальних норм матеріального права. Аналогічні висновки викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.02.2023 у справі № 910/9374/21, у постановах Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 910/6635/21, від 15.06.2022 у справі № 910/6639/21, від 08.06.2022 у справі № 910/6636/21, від 17.01.2024 у справі № 910/18308/21.
82. Тобто правовідносини у справі № 910/9216/22 та справі, що розглядається касаційним судом, виникли за інших встановлених судами обставин справи, а тому безпідставним є посилання скаржника на необхідність врахування правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові із справи № 910/9216/22.
83. Також, скаржник посилаючись на п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, вказує на те, що відсутній висновок Верховного Суду, щодо застосування п. 6.6 Типового договору, що є додатком 6 до Кодексу системи передач (затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 309 від 14.03.2018.
84. Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
85. Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
86. При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 та постановах Верховного Суду від 18.03.2025 у справі № 908/3321/23, від 25.02.2025 у справі № 903/622/24, від 04.02.2025 у справі № 909/996/22.
87. Проаналізувавши доводи касаційної скарги Суд вважає такі доводи безпідставним та необґрунтованими, з огляду на наступне. 
88. Як вказувалось, суди попередніх інстанцій розглядаючи спір зробили висновок щодо часткового задоволення позову про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних зважаючи на те, що сторонами у п.6.7., було внесено зміни додатковою угодою від 14.08.2019, наступного змісту: у разі, якщо фактичний обсяг оплати користувачем послуг перевищує суму, зазначену в акті приймання-передачі наданої послуги, ОСП (за заявою користувача) протягом 5 банківських днів з дня отримання заяви повертає користувачу надлишок коштів або враховує їх як оплату послуги наступних розрахункових періодів. За наявності заборгованості кошти зараховуються першочергово в оплату заборгованості минулих періодів з найдавнішим терміном її виникнення. При повній сплаті заборгованості минулих періодів надлишок коштів зараховується в оплату штрафних санкцій. 
89. Враховуючи специфіку правовідносин у цій справі та обставини встановлені судами попередніх інстанцій, у контексті обраної скаржником підстави касаційного оскарження Верховний Суд констатує, що скаржник в касаційній скарзі лише окреслює свою позицію щодо правовідносин, що склалися між учасниками спору. Доводи касаційної скарги зводяться до власного розуміння та трактування скаржником положень, якими врегульовано питання оплати заборгованості за договором про надання послуг передачі електроенергії, зокрема, абзацу 8 п.6.6. Типового договору про надання послуг з передачі електроенергії. Касаційна скарга за своїм змістом фактично зводиться до незгоди з наданою судами оцінкою встановлених фактичних обставин справи, до необхідності надання судом касаційної інстанції переоцінки наявних в матеріалах справи доказів, що є неможливим з огляду на визначені в статті 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Відтак доводи касаційної скарги щодо наявності підстав для скасування судових рішень у справі, не знайшли свого підтвердження, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.
90. Відтак, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави та викладення відповідного правового висновку.
91. Також скаржник, посилаючись на п. 4 частини 2 ст. 287 ГПК України, вказує, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази.
92. Відповідно до частини 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
93. За змістом пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
94. Проте, як уже зазначалося, підстави касаційного оскарження, наведені скаржником у касаційній скарзі пункт 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК України, у цьому випадку, не отримав підтвердження, після відкриття касаційного провадження, у зв`язку з чим, такі доводи як неналежне дослідження зібраних у справі доказів відхиляються судом касаційної інстанції. При цьому, доводи касаційної скарги наведені в обґрунтування підстави касаційного оскарження передбаченої п. 4 частини 2 ст. 287 ГПК України також зводяться до незгоди скаржника із наданою судами оцінкою доказам у справі та переоцінкою обставин справи, що суперечить положенням ст. 300 ГПК України.
95. Враховуючи наведені положення законодавства та обставини, встановлені судами попередніх інстанцій, зважаючи на межі перегляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, колегія суддів зазначає, що підстави касаційного оскарження передбачені положеннями п.п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України не підтвердилися, отже, касаційна скарга є необґрунтованою, а тому, рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду необхідно залишити без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
96. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
97. Згідно із статтею 309 ГПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
98. За результатами касаційного перегляду Верховний Суд не встановив неправильного застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права. Оскаржувані судові рішення прийняті за результатами повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи і підстав для їх зміни чи скасування, за мотивів наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд не вбачає.

Розподіл судових витрат
99. За загальним правилом статті 129 ГПК у зв`язку із відмовою у задоволенні касаційної скарги, судовий збір за її подання покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" залишити без задоволення.
2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 13.01.2026 та рішення Господарського суду Львівської області від 24.07.2025 у справі №914/3460/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.А. Кролевець

Судді О. О. Мамалуй

В.І. Студенець