Справа №587/5493/25 	
Номер провадження 22-ц/816/1898/26 	
Категорія - 42 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Сидоренко А.П. (суддя-доповідач), суддів: Щербаченко М.В., Нестеренка М.В.,
розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» - адвоката Усенка Михайла Ігоровича на заочне рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 11 лютого 2026 року, ухвалене в селищі Липова Долина у складі судді Бутенка Д.В., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі - ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги мотивував тим, що 06 січня 2021 року між АТ «УКРСИББАНК» та відповідачем укладено договір про надання споживчого кредиту №95681487000, відповідно до умов якого банк надав відповідачу грошові кошти в сумі 8489 грн 00 коп. на придбання товару та відкрито кредитну картку з максимальною сумою ліміту додаткового кредиту 50000 грн 00 коп., тобто виконано свої зобов`язання в повному обсязі, а відповідач, у свою чергу, не виконав умов кредитного договору. 
24 червня 2021 між АТ «УКРСИББАНК» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу № 212, відповідно до якого позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками АТ «УКРСИББАНК», включно і до ОСОБА_1 за кредитним договором №95681487000 від 06 січня 2021 року.
У зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань станом на 14 листопада 2025 року у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за кредитним договором №95681487000 у розмірі 19822 грн 62 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 15988 грн 51 коп., заборгованості за відсотками у розмірі 3834 грн 11 коп., яку позивач просить стягнути з відповідача, а також судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме: судовий збір у розмірі 2422 грн 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8000 грн 00 коп.
Заочним рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 11 лютого 2026 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального права та неповноту з`ясування судом обставин, які мають значення для справи, просить скасувати заочне рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, вирішити питання судових витрат.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що між АТ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1 укладено договір споживчого кредиту № 95681487000 від 30 вересня 2019 року, за яким відповідачу надано 8489,00 грн та встановлено кредитний ліміт до 50000 грн. На підтвердження цього подано копії відповідних документів.
Водночас у позовній заяві помилково зазначено дату договору - 06 січня 2021 року, яка фактично є датою операцій за карткою, що підтверджується випискою. Помилка виникла у зв`язку з технічними збоями системи «Електронний суд».
Зазначає, що позивач не отримував повідомлень від суду про розбіжності між позовною заявою та доданими документами і дізнався про них лише після ухвалення заочного рішення, у зв`язку з чим був позбавлений можливості усунути недоліки. При цьому суд першої інстанції мав можливість залишити позов без руху, однак цього не зробив і не надав належної оцінки доказам.
Апелянт зазначає, що згідно з виписками по рахунку відповідач здійснював часткове погашення заборгованості, зокрема сплатив відсотки у сумі 200 грн, що, на його думку, свідчить про визнання боргу. Посилається на правові висновки Верховного Суду, відповідно до яких часткова сплата заборгованості є дією, що підтверджує визнання зобов`язання боржником.
Зазначає, що невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором стало підставою для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості. Також вказує, що надані до матеріалів справи банківські виписки підтверджують рух коштів та розмір заборгованості, а отже є належними доказами.
Від відповідача відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи слідує, що 30 вересня 2019 року між АТ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку № 95681487000, шляхом підписання анкети-заяви, відповідно до умов якого АТ «УКРСИББАНК» надало відповідачеві кредит у розмірі 8489 грн 00 коп., зі сплатою 0,00001% річних, а позичальник зобов`язався повернути кредит, плату за кредит, інші платежі шляхом внесення платежів відповідно до Графіку платежів, але в будь-якому випадку кредит повинен бути повернутий не пізніше 25 травня 2020 року. Договір був підписаний власноручним підписом позичальника.
Відповідно до п. 2.1, 2.2 договору, Банк надає Позичальнику кредит, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати плату за користування кредитом відповідно до умов цього Договору та Правил. У випадках, передбачених цим Договором (п.4.1), Банк відкриває Позичальнику поточний картковий рахунок та здійснює його розрахунково-касове обслуговування на умовах Правил (а.с. 34, 36-38).
Також відповідачем 30 вересня 2019 року власноручно підписаний паспорт споживчого кредиту, заяву-приєднання до договору добровільного страхування та довідку про систему гарантування вкладів фізичних осіб (а.с. 35, 39, 40).
Відповідач свої зобов`язання по сплаті відсотків та тіла кредиту не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 19822 грн 62 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 15988 грн 51 коп., заборгованості за відсотками у розмірі 3834 грн 11 коп., що підтверджується розрахунком заборгованості та виписками про рух коштів по рахунку картки з лімітом (а.с. 41-45, 46).
24 червня 2021 року між АТ «УКРСИББАНК» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу №212, згідно з яким від АТ «УКРСИББАНК» перейшло ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» право вимоги за кредитним договором №95681487000 від 06 січня 2021 року, укладеного із ОСОБА_1 , (а.с. 47-49).
Відповідно до витягу реєстру боржників до договору факторингу №212 від 24 червня 2021 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 в сумі 19822 грн 62 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 15988 грн 51 коп., заборгованості за відсотками у розмірі 3834 грн 11 коп. за кредитним договором №95681487000 від 06 січня 2021 року (а.с. 50, 51).
У зв`язку з наявністю заборгованості ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на адресу відповідача ОСОБА_1 направило досудову вимогу про погашення заборгованості у розмірі 19822 грн 62 коп. за кредитним договором №95681487000 (а.с. 52).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на договір №95681487000 від 06 січня 2021 року про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку, укладений з відповідачем. 
Водночас до матеріалів справи долучено договір №95681487000 від 30 вересня 2019 року, укладений між тими ж сторонами, тоді як договір від 06 січня 2021 року суду не надано. Надані письмові докази не містять відомостей щодо укладення між сторонами договору від 06 січня 2021 року та не підтверджують обставин отримання відповідачем коштів і виникнення заборгованості у розмірі 19822,62 грн саме на підставі зазначеного договору.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.
Між сторонами виник спір про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною другою статті 1054 ЦК України установлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року в справі № 2-6315/11 зроблено висновок, що «невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення. Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним».
У цій справі за твердженням позивача сторони уклали кредитний договір, який є договором приєднання, і в силу приписів статті 1055 ЦК України має бути вчинений обов`язково у письмовій формі.
Кредитний договір, будучи консенсуальним, є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов, а не з моменту передачі коштів, що притаманно реальним договорам.
Відповідно до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі.
Між тим, статтею 1055 ЦК України імперативно визначено, що кредитний договір обов`язково укладається у письмовій формі, що виключає можливість укладення кредитного договору шляхом вчинення конклюдентних дій (наприклад, лише шляхом активування рахунку та здійснення операцій з використання кредитного ліміту).
Згідно з частиною першою, пунктом 5 частини третьої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
У цивільному процесі, побудованому відповідно до статті 12 ЦПК України за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги.
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження.
Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів відповідно до вимог статей 12, 13 ЦПК України) (постанова Верховного Суду від 2 червня 2022 року у справі №602/1455/20).
Позивач у позовній заяві просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №95681487000 від 06 січня 2021 року у розмірі 19822 грн 62 коп.
Місцевий суд, розглянувши справу у межах заявлених позивачем вимог, обґрунтовано відмовив у задоволенні цих вимог у зв`язку з тим, що приєднані до матеріалів справи письмові докази не підтверджують факту виникнення договірних кредитних правовідносин між сторонами спору щодо отримання коштів та зобов`язання відповідача їх повернути позивачу з відсотками за їх користування саме на підставі виконання договору № 95681487000 від 06 січня 2021 року про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку, укладеного між АТ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1 .
Позовних вимог про стягнення заборгованості за іншим укладеним з відповідачем договором від 30 вересня 2019 року позивач не заявляв, тому суд першої інстанції з дотриманням приписів статей 2, 13 ЦПК України розглянув справу виключно в межах заявлених вимог і наданих доказів. При цьому позивач не позбавлений права звернутись до суду із іншими вимогами та підставами цих вимог, які ґрунтуються на зазначеному договорі.
Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач вказував на те, що має статус нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками АТ «УКРСИББАНК», включно і до ОСОБА_1 , згідно договору факторингу № 212 від 24 червня 2021 року.
Відповідно до частини 1 статті 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою.
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частина 1 статті 513 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.
Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012).
24 червня 2021 року між АТ «УКРСИББАНК» (Клієнт) та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» (Фактор) укладено договір факторингу №212, за яким Клієнт відступає Фактору, а Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором.
Згідно договору факторингу № 212 від 24 червня 2021 року, реєстр боржників – це погоджена сторонами форма реєстру Боржників з переліком їх особистих даних, розміру заборгованості кожного з боржників. Форма реєстру наведена у Додатку № 1.1 до цього Договору.
Відповідно до п.2.2 Договору факторингу, права вимоги, які Клієнт відступає Фактору за цим Договором відступається (передається) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, що передбачені умовами Первинних договорів, що визначені в Реєстрі Боржників, підписуються сторонами у паперовому вигляді.
У витязі з Реєстру боржників до договору факторингу №212 від 24 червня 2021 року зазначено, що ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №95681487000 від 06 січня 2021 року на суму 19822,62 грн (із визначенням складових заборгованості) (а.с. 50).
Таким чином з наданих позивачем доказів встановлено факт набуття позивачем права вимоги до відповідача за кредитним договором від 06 січня 2021 року, тоді як належних та допустимих доказів набуття такої права вимоги за кредитним договором від 30 вересня 2019 року суду надано не було.
Вказана обставина спростовує доводи апелянта про те, що на момент подання позовної заяви представником позивача було допущено технічну помилку та направлено до суду позовну заяву з некоректною датою кредитного договору, оскільки доказів набуття позивачем права звертатися з позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором від 30 вересня 2019 року до позовної заяви надано не було.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що приєднані до позову письмові докази не підтверджують факту виникнення між сторонами договірних кредитних правовідносин щодо отримання коштів та обов`язку відповідача їх повернути позивачу з відсотками саме на підставі та на виконання договору №95681487000 від 06 січня 2021 року.
Доводи апелянта про те, що відповідач здійснював часткове погашення заборгованості, зокрема сплатив відсотки у сумі 200 грн, що, на його думку, свідчить про визнання боргу, не спростовують встановлених обставин та не впливають на наявність підстав для відмови у задоволенні позову.
Також не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що працівники апарату суду не перевірили наявність всіх додатків, які перелічені у позовній заяві, та в разі їх відсутності мали обов`язок скласти відповідний акт, оскільки перевірка відповідності приєднаних до позовної заяви додатків змісту наведених обставин позову не відноситься до компетенції працівників апарату суду. 
Не ґрунтуються на нормах діючого законодавства і твердження позивача в апеляційній скарзі про те, що під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суд першої інстанції мав можливість залишити подану представником позивача позовну заяву без руху та надати можливість для усунення недоліків позовної заяви, оскільки на стадії відкриття провадження у справі оцінка наданих до позовної заяви стороною доказів не надається.
Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду, колегією суддів не установлено. 
Ухвалюючи рішення у даній справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, дійшовши правильного висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог позову.
У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи те, що ця справа є справою незначної складності, а ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому на підставі п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова апеляційного суду не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :
Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» - адвоката Усенка Михайла Ігоровича залишити без задоволення. 
Заочне рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 11 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -  	А.П. Сидоренко	

Судді: М.В. Щербаченко 

М.В. Нестеренко