Справа № 420/32231/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд в складі:
Головуючої судді Бойко О.Я.,
розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, оформлене листом № 44/2/5983 від 11.08.2025, зобов`язання нараховувати та виплачувати грошове забезпечення її сина, який має статус зниклого безвісти за особливих обставин, вирішив адміністративний позов задовольнити.
І. Суть спору:
Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача, Військової частини НОМЕР_1 , в якому просила суд:
1.Визнати протиправним та скасувати рішення Військової частини НОМЕР_1 , оформлене листом №44/2/5983 від 11.08.2025 року, про відмову у нарахуванні та виплаті грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 , який має статус зниклого безвісти, його матері – ОСОБА_1 . 
2.Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 з 23.11.2024 року грошове забезпечення її сина - військовослужбовця ОСОБА_2 , який має статус зниклого безвісти за особливих обставин з 22.11.2024 року.
3.Стягнути з відповідача понесені судові витрати.
ІІ. Аргументи сторін
(а) Позиція Позивача
Позивач звертає увагу, що 17.06.2025 року вона отримала сповіщення про те, що її син, солдат ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 зник безвісти 22.11.2024 року під час ведення бойових дій в районі с. Макарівка, Волноваського району Донецької області. Позивач Після отримання сповіщення надала передбачені встановленим Порядком документи для отримання щомісячних виплат грошового забезпечення безвісти зниклого сина ОСОБА_2 . Акт службового розслідування, яким її син ОСОБА_2 вважається безвісти зниклим(ймовірно загинув), затверджено командиром військової частини НОМЕР_1 від 19.11.2024 року, до внесення змін, яким затверджено нову редакцію Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти. Таким чином позивач набула право на отримання щомісячних виплат грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інші видів грошового забезпечення безвісти зниклого сина. Позивачці відмовлено у нарахуванні та виплаті грошового забезпечення згідно вимог постанови КМУ № 884 від 30.11.2016 року, з підстав наявності у ОСОБА_1 громадянства рф, відмова оформлена листом командира військової частини НОМЕР_1 від 11.08.2025 року. Позивач вважає дії відповідача у нарахуванні та виплаті грошового забезпечення згідно вимог постанови КМУ № 884 від 30.11.2016 року(в редакції на час зникнення безвісти ОСОБА_2 ) незаконними, які порушують право позивача на соціальний захист, гарантований Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". 
(б) Позиція Відповідача
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №884 від 30.11.2016 року визначено, що виплата грошового забезпечення не здійснюється у разі наявності (набуття) у визначених осіб громадянства Російської Федерації або Республіки Білорусь, або у разі постійного проживання на території таких країн, або засудження за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору. Згідно даної постанови мати військовослужбовця має право на частку та виплату, але втрачає її у зв`язку з наявністю громадянства росії. Під час переговорів з позивачем та надання їй офіційної відповіді вирішити питання в позасудовому порядку не вийшло, так як позивачка наголошує, що виплата їй повинна бути здійснена. Відповідач вважає, що рішення відповідає вимогам чинного законодавства.
16.10.2025 року позивач надала до суду відповідь на відзив відповідача, в якому заперечила проти наведених доводів та аргументів. Зокрема, вказує, що вона набула право на отримання щомісячних виплат грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інші видів грошового забезпечення безвісти зниклого сина. Просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
ІІІ Процедура та рух справи
02.10.2025 ухвалою Одеський окружний адміністративний суд, прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
ІV. Обставини справи встановлені судом та докази на їх підтвердження
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
17.06.2025 року позивач отримала сповіщення про те, що її син, солдат ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 під час ведення бойових дій в районі с. Макарівка, Волноваського району Донецької області, 22.11.2024 року зник безвісти.
Дана обставина підтверджується Сповіщенням сім`ї № 91 від 17.06.2025, Витягом з Акту службового розслідування, яким ОСОБА_2 вважається безвісти зниклим (ймовірно загинув), затверджено командиром військової частини НОМЕР_1 від 19.11.2024 року.
Після отримання сповіщення позивач надала відповідачу документи для отримання щомісячних виплат грошового забезпечення безвісти зниклого сина ОСОБА_2 
27.03.2025 року позивачці відмовлено у нарахуванні та виплаті грошового забезпечення згідно вимог постанови КМУ № 884 від 30.11.2016 року, з підстав наявності у ОСОБА_1 громадянства рф, відмова оформлена листом командира військової частини НОМЕР_1 від 11.08.2025 року №44/2685.
Позивач вважає відмову протиправною та такою, що підлягає скасуванню.
Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.
IV. Джерела права та висновки суду
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» віл 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
За ч. 6 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.
Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону).
Порядок підтвердження справжності підпису військовослужбовця на особистому розпорядженні на випадок полону, оформлення та зберігання такого розпорядження та його скасування здійснюються у порядку, передбаченому пунктом 4 статті 16 цього Закону.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці четвертому цього пункту, грошове забезпечення виплачується повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець. Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 20 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
Виплата грошового забезпечення особі (особам), визначеній (визначеним) в особистому розпорядженні на випадок полону, та особам, передбаченим цим пунктом, здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців у нейтральних державах або зникнення безвісти, їх звільнення з полону або визнання судом безвісно відсутніми чи оголошення судом померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини.
Грошове забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, підлягає індексації відповідно до закону. Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення таких військовослужбовців встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзацах четвертому - п`ятому цього пункту, належні та не виплачені військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками, а також інтернованим у нейтральних державах або зниклим безвісти, суми грошового забезпечення після оголошення їх судом померлими включаються до складу спадщини.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігаються передбачені законом інші види забезпечення.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884 (далі Порядок № 884).
Згідно п. 2 Порядку № 884 за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.
Відповідно до п. 3 Порядку № 884 виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, визначеним особам за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
Згідно п. 6 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється:
особам, визначеним в особистому розпорядженні на випадок полону, відповідно до зазначеного розміру частки у відсотках після здійснення встановлених законом відрахувань. У разі відсутності в особистому розпорядженні на випадок полону стовідсоткового розподілу грошового забезпечення нерозподілена частка грошового забезпечення зберігається за військовослужбовцями;
у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону - рівними частками в загальній сумі 50 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань) - дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовців аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови, що ці права не були поновлені);
у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці третьому цього пункту, - рівними частками, в загальній сумі 20 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань), - повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законними представниками яких є військовослужбовці.
Пунктом 7 Порядку № 884 встановлено, що виплата грошового забезпечення не здійснюється у разі:
добровільної здачі в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирства військовослужбовців;
наявності (набуття) у визначних осіб громадянства Російської Федерації чи Республіки Білорусь, або у разі постійного проживання на території таких країн, або засудження за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору.
Застосовуючи вищевикладені положення до обставин справи суд зазначає наступне.
Особливістю цієї справи є те, що позивач, матір зниклого безвісти сина звернулася про призначення виплати грошового забезпечення зниклого безвісти солдата ОСОБА_2 , однак відповідач відмовив, оскільки ОСОБА_1 (мати загиблого) є громадянкою Російської Федерації.
Суд зазначає, що Порядок № 884 затверджено на виконання «абзацу восьмого пункту 6 статті 9 Закону № 2011-ХІІ», положення такого підзаконного нормативно-правового акту не можуть суперечити нормам самого закону (ст. 19 Закону України «Про правотворчу діяльність»).
Абзац 4 ч. 6 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ встановлює правило поведінки, за змістом якого половина грошового забезпечення позивача порівну ділиться: «дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені)».
Суд особливо звертає увагу на п. 1 Порядку №884 в якому прямо вказано, що він:
«визначає механізм виплати грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил … зниклих безвісти … особам, зазначеним в абзацах четвертому і п`ятому пункту 6 статті 9 Закону № 2011-XII».
Тобто, Порядок № 884 є підзаконним нормативно-правовим актом, який лише визначає механізм реалізації положень Закону України № 2011-ХІІ і не може встановлювати правил, що звужують чи змінюють зміст прав, гарантованих законом.
Абзац 4 ч. 6 ст. 9 Закон № 2011-ХІІ прямо передбачає, що 50 відсотків грошового забезпечення військовослужбовця у разі його полону або зникнення безвісти розподіляється порівну між: дружиною (чоловіком), законними представниками малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітьми з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку), батьками військовослужбовця, за винятком: осіб, які отримують від військовослужбовця аліменти, батьків, позбавлених батьківських прав (якщо їх не поновлено).
При цьому Закон № 2011-ХІІ не містить застереження щодо громадянства батьків як підстави для невиплати.
Разом з тим пункт 7 Порядку № 884 передбачає додаткову підставу для невиплати зокрема, у разі наявності (набуття) у визначених осіб громадянства Російської Федерації чи Республіки Білорусь чи постійного проживання на території таких держав.
Суд, застосовуючи принцип верховенства права та ієрархії нормативно-правових актів (ст. 19 Закон України «Про правотворчу діяльність»), виходить з того, що:
підзаконний акт не може змінювати коло осіб, визначених законом;
якщо норма підзаконного акта суперечить закону або звужує обсяг прав, застосуванню підлягає норма закону.
Вказане має значення в тому аспекті, що Порядок № 884 не може визначати коло осіб, які мають право на виплату. Сам порядок у п. 1 обмежує предмет свого нормативно-правового врегулювання.
Згідно ч. 3 ст. 66 Закону України «Про правотворчу діяльність» у разі виявлення колізії між нормативно-правовими актами різної юридичної сили пріоритет у застосуванні мають норми, що містяться у нормативно-правовому акті вищої юридичної сили.
Отже, яким би чином Порядок №884 не визначав коло осіб, які мають право на отримання виплат, якщо таке коло не узгоджується з нормами абз. 4 ч. 6 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ, то застосуванню підлягає норма закону.
Як наслідок, доводи відповідача про те, що матір зниклого безвісти солдата ОСОБА_2 - ОСОБА_1 як громадянка Російської Федерації не має включатися до кола осіб, на користь яких розподіляється частина грошового забезпечення військовослужбовця, суперечать положенням абз. 4 ч. 6 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ.
Суд зазначає, що узгодженість нормативно-правових актів є складовою принципу верховенства права. Водночас, неузгодженість не може призводити до порушення основних засад верховенства права, зокрема таких його елементів, як правова визначеність, передбачуваність правозастосування, недопустимість звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, а також дотримання ієрархії нормативно-правових актів.
Таким чином, доводи відповідача викладені у листі-відповіді, так і у відзиві є необґрунтованими в юридичному аспекті та не спростовують правомірності визначення складу осіб, між якими здійснюється розподіл грошового забезпечення відповідно до вимог закону.
Згідно ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Приписами ч.1 ст.77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).
З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог.
VI.Розподіл судових витрат
Позивач сплатила судовий збір у сумі 968,96 грн., який належить до розподілу на користь позивача на підставі ч. 1 ст. 139 КАС України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 77, 161,245, 255, 293, 295 КАС України, суд -
В И Р І Ш И В:
1.Адміністративний позов задовольнити.
2.Визнати протиправним та скасувати рішення Військової частини НОМЕР_1 , оформлене листом №44/2/5983 від 11.08.2025 року, про відмову у нарахуванні та виплаті грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 , який має статус зниклого безвісти, його матері – ОСОБА_1 . 
3.Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 з 23.11.2024 року грошове забезпечення її сина - військовослужбовця ОСОБА_2 , який має статус зниклого безвісти за особливих обставин з 22.11.2024 року.
4.Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп.
Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо розглянуто справу в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
Апеляційна скарга подається учасниками справи до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 .

Суддя Оксана БОЙКО