ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/124/26;	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №395/701/19 Категорія: 304010000 	Максимович І.В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О.  М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Василенко Л.І., Карпенко О.В.,
за участю секретаря Костенко А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 29 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів – приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Новікова Наталія Миколаївна, про визнання недійсним фіктивного правочину, -
в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом. 
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що, відповідно до договору купівлі-продажу 1/4 частини житлового будинку, укладеного 02 серпня 2016 року у м. Кіровограді та посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Новіковою Н.М. ОСОБА_3 (продавець) передала у власність ОСОБА_1 (покупець) 1/4 частку житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , позначеного на плані земельної ділянки під літерами Аакркр, загальною площею 157,2 кв.м., в тому числі житловою площею 91,6 кв.м. та надвірні будівлі та споруди: сарай – літ. «Б», погріб – літ. «В», сарай – літ «Д», гараж літ «Ж», убиральня – літ «У», огорожа № - №3 та вимощення – літ І, ІІ. Вартість проданого майна становить 20 000,00 грн.
В договорі зазначено, що продане майно належить продавцю ОСОБА_3 на праві особистої, а не спільної, приватної власності.
Вказаний договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки являється фіктивним правочином відповідно до положень ч.1 ст. 234 ЦК України.
Як слідує з зазначеного договору купівлі-продажу створення юридичних наслідків, які складають зміст правочину, є передача продавцем ОСОБА_3 у власність покупцю ОСОБА_1 1/4 частки житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями.
Позивач зазначила, що вказаний договір купівлі-продажу не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, а саме ОСОБА_3 не мала наміру і не могла передати, а покупець ОСОБА_4 не мала наміру і не могла прийняти від продавця 1/4 частку вказаного житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями і спорудами (предмета договору), оскільки їх не існувало з 2006 року. ОСОБА_5 (батько ОСОБА_3 ) помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і після його смерті в його частині будинку ніхто не проживав, а тому ця частина стала не придатною для проживання, що підтверджується експертним висновком за липень 2006 та постановою Новомиргородського районного суду від 04.05.2007.
За висновком експерта зазначена частина будинку (яка належала ОСОБА_5 – батьку ОСОБА_3 ) знаходилася в аварійному стані і подальша експлуатація будівлі була неможлива; будівлі сараїв, погребу та вбиральні на момент обстеження знаходилися в напівзруйнованому або повністю зруйнованому стані і не підлягали ремонту. Таким чином, вказана частина житлового будинку та господарсько-побутових будівель з 2006 року не існувало, а тому ОСОБА_3 свідомо не мала наміру і об`єктивно не могла це майно прийняти в батька як спадщину 24 березня 2015 року, а потім це неіснуюче майно передати ОСОБА_1 по договору купівлі-продажу від 02 серпня 2016 року.
У свою чергу ОСОБА_1 також було відомо, що майна, яке передає їй ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу фактично не існує з 2006 року, а тому вона не мала наміру і не могла це майно прийняти, тобто сторони свідомо уклали фіктивний договір купівлі-продажу.
Крім того, позивач у позовній заяві зазначила, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та не міг побудувати такі об`єкти як гараж, огорожу та вимощення, які збудовані в 2000-2002 роках, а тому ОСОБА_6 не могла прийняти вказані об`єкти як спадщину 24 березня 2015 року, а потім за договором купівлі-продажу передати ОСОБА_1 .
Далі ОСОБА_2 вказала, що ОСОБА_3 не прийняла спадщину від померлого батька ОСОБА_5 і отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 березня 2015 року незаконно.
На момент відкриття спадщини вона з батьком не проживала, фактично не вступила в управління або володіння спадковим майном та не подала заяви до державної нотаріальної контори про прийняття спадщини. ОСОБА_3 також не зверталася до суду з заявою про продовження строку на прийняття спадщини, як це визначено ст. ст. 549,550 ЦК України 1964 року.
Порушуючи вказані норми закону та пункт 121 інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР» від 31 жовтня 1975 року, видано державним нотаріусом Новомиргородської державної нотаріальної контори Заліпським В.О. від 25 березня 2015 року свідоцтво за реєстровим номером 301, з якого слідує, що ОСОБА_5 (будучи мертвим) побудував гараж та інші зазначені вище споруди.
Крім того, вказане свідоцтво від 25 березня 2015 року отримала за дорученням ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_1 , що законом не передбачено.
Отже, продавець ОСОБА_3 умисно зазначила у договорі, що вона передала майно покупцю, якого не існувало в природі з 2006 року. Крім того, ОСОБА_3 надала нотаріусу свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 березня 2015 року, якого вона не мала права отримувати, оскільки спадкового майна, яке вказане у свідоцтві, на момент видачі свідоцтва не існувало.
В свою чергу покупець ОСОБА_1 в договорі купівлі-продажу вказала, що вона прийняла майно, якого на момент укладення договору не існувало.
На переконання ОСОБА_2 такий договір купівлі-продажу є нехзаконним.
Також позивач вказала, що вона є заінтересованою особою, оскільки більша частина майна, вказаного в договорі, належить їй на праві особистої приватної власності, в тому числі частина будинку в АДРЕСА_1 та господарські будівлі та споруди. 
Просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/4 частини житлового будинку, укладеного 02 серпня 2016 року в м. Кіровограді та посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Новіковою Н.М., зареєстрованого в реєстрі за №634, на підставі якого ОСОБА_3 (продавець) передала у власність ОСОБА_1 (покупець) 1/4 частку житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами розташованого в АДРЕСА_1 , як фіктивний правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювались цим правочином.
Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 29 травня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів - приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Новікова Н.М. про визнання недійсним фіктивного правочину, задоволено. 
Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/4 частки житлового будинку, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про передачу у власність 1/4 частки житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений 02 серпня 2016 приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Новіковою Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 634.
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі по 384,10 грн з кожного.
Ухвалюючи рішення, суд виснував про наявність підстав для задоволення позовних вимог та визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним, вказавши, що угоди, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.
На переконання районного суду, поведінка відповідачів під час укладення спірного договору є недобросовісною та свідчить про зловживання правом, що в свою чергу шкодить інтересам позивачки, як власника частини майна на належне користування своєю часткою нерухомості.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в які, вказуючи на незаконність, необгрунтованість рішення суду першої інстанції, його ухвалення з порушенням норм матеріального та процесуального права, без належної оцінки доказів та з перекручуванням фактичних обставин справи. Просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 . Стягнути з позивача витрати на судовий збір. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 мотивує тим, що спірний договір укладено нотаріально, добросовісно, на законних підставах та він досі не знятий із державного реєстру речових прав. Будинок, що оспорюється, 1905 року забудови і з того часу він не змінював своїх конструктивних елементів і знаходився в однаково задовільному стані на момент укладення договору у 2016 році.
Зазначає, що, навіть якщо договір визнано недійсним, то право власності відповідача зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і скасування не здійснювалося. У даному випадку окремого рішення про скасування запису не було, тому запис залишається чинним, а право власності ОСОБА_1 юридично дійсним.
Скаржник акцентує увагу апеляційного суду на тому, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем у силу ст. 388 ЦК України. На момент укладення договору у 2016 році право власності ОСОБА_3 було офіційно зареєстровано і не було жодного судового спору щодо цієї частки. Про укладення цього договору сторони повідомляли ОСОБА_2 .
Далі апелянт зазначає, що позивач ОСОБА_2 та її адвокат надали завідомо недостовірну інформацію, яка вплинула на рішення суду, зокрема неправдиві твердження про неіснування будинку, попри наявність у реєстрі та документального підтвердження об`єкта нерухомості; твердження, що ОСОБА_7 є матір`ю ОСОБА_3 , що не відповідає дійсності, як і відсутність будь-якого родинного зв`язку між сторонами; маніпуляції щодо нібито більшої частки у будинку та невірне тлумачення рішень виконкому №1382 від 2008 року; використання у якості доказу висновку про аварійний стан житла за 2006 рік, який був складений у зовсім іншому провадженні – про взяття на квартирний облік – і не стосується правочину купівлі-продажу з різними учасниками у справах; за заявою ОСОБА_2 всупереч закону було припинено право власності на успадковану мною частку будинку у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про неприпустимість використання судом висновку експерта 2006 року. Візуальне обстеження 2006 року не є доказом стану будинку у 2016 році як стверджує суд.
Крім того, скаржник зазначає про незаконність рішення виконавчого комітету №1382, про яке не було відомо сторонам на час укладення договору у 2016 році, оскільки ні позивачка, ні виконком не повідомляли співвласників будинку. Вважає, що суду доцільніше було б дочекатися рішення Верховного Суду у справі №395/168/21, що може бути вирішальним у даній справі, а лише потім продовжити її розгляд для винесення об`єктивного та правомірного рішення.
На переконання відповідача, суд не вказав яким саме чином укладення договору купівлі-продажу шкодить інтересам позивача у користуванні належній їй частки нерухомості, адже укладення цього договору для неї нічого не змінило. ОСОБА_2 користується більшою частиною будинку, але має ідеальну частку у майні, тобто позивач фактично користується частиною житлової площі відповідачки довгі роки, проте в недобросовісності суд звинуватив відповідачку.
ОСОБА_1 наголошує на правомірності оспорюваного договору, його укладення у відповідності до вимог законодавства України, відсутність у діях сторін правочину ознак фіктивності, визначених ст. 234 ЦК України. Оспорюваний договір укладений з доброї волі з обох сторін; особи, що його вчинили, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Даний правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, тому що ОСОБА_3 передала існуючу частину будинку покупцю ОСОБА_1 , тобто частину квартири, яку займали ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , та вселилась до неї, почала проведення ремонтних робіт. Тобто наступили реальні наслідки його виконання та інших намірів, окрім його добросовісного виконання у сторін не було. ОСОБА_1 стала власником частки домоволодіння, яку їй передала ОСОБА_3 , отримавши за це кошти у повному обсязі в присутності свідків під розписку.
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені на меті встановлення правових наслідків. Таким чином, у суду відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу фіктивним.
Вважає, що ОСОБА_2 не є стороною договору і не має правових підстав для його оспорення, права позивачки укладенням оспорюваного договору не порушені. 
Визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, на переконання апелянта, не впливає на оспорюваний договір, оскільки правочин був укладений у 2016 році на основі тоді дійсних документів.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що обставини, викладені у апеляційній скарзі, не є підставою для скасування рішення суду, а тому скарга не підлягає задоволенню, оскільки рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Наполягає на тому, що ОСОБА_1 за попередньою змовою з ОСОБА_3 , нотаріусом і працівниками Новомиргородського БТІ намагалися і намагаються незаконно заволодіти таким майном як гараж, тамбур, огорожа і вимощення, за частину яких сподіваються отримати грошову компенсацію.
Заслухавши учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.
За матеріалами справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 січня 2009 року, виданого державним нотаріусом Новомиргородської державної нотаріальної контори Заліпським В.О., ОСОБА_2 є власником спадкового майна після смерті матері ОСОБА_8 , яке складається з частини житлового будинку з господарськими-побутовими будівлями, що знаходяться у АДРЕСА_1 . Житловий будинок, в якому знаходиться зазначена частка – дерев`яномазаний, обкладений цеглою, що зазначений на плані літ. «Аакркр», загальний розмір житлової площі будинку 91, 6 кв. м, загальний розмір площі будинку – 157, 2 кв. м, а також господарсько-побутові будівлі: сарай – літ. «Б, Д», погріб – літ. «В», гараж – літ. «Ж», убиральня – літ. «У», огорожа – літ. №1-3, замощення – літ. І-ІІ, яку вона прийняла як спадок після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 її матері ОСОБА_8 (а.с. 161, т.1).
На підставі договорів купівлі-продажу від 26 листопада 1980 року ОСОБА_5 та ОСОБА_9 придбали по 1/4 частці будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці, площею 1 312, 3 кв.м, який складається з одноповерхового дерев?яномазаного житлового будинку, облицьованого цеглою, загальною площею 108, 8 кв. м, та надвірних будівель: сарай під літ. «Г», погріб під літ. «В», вбиральня під літ. «У» (а.с. 20-21, т.1).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 березня 2015 року, зареєстрованим у реєстрі за № 301, виданим державним нотаріусом Новомиргородської державної нотаріальної контори Заліпським В. О., ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_5 та набула право власності на частку у розмірі 1/4 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Житловий будинок, в якому знаходиться зазначена частка – дерев`яномазаний, обкладений цеглою, що зазначений на плані літ. Аакркр, розмір загальної площі усього у будинку 157, 2 кв. м, розмір житлової площі усього у будинку – 91, 6 кв. м, та господарсько-побутові будівлі: сарай – літ. «Б», погріб – літ. «В», сарай – літ. «Д», гараж – літ. «Ж», убиральня – літ. «У», огорожа №-№ 3, вимощення – літ. I II.
02 серпня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу 1/4 частки житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належала їй на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 березня 2015 року за реєстровим номером 301 (а.с. 125-127, т.1).
Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 21 червня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 24 березня 2015 року державним нотаріусом Новомиргородської державної нотаріальної контори Заліпським В. О., реєстровий номер 301, спадкоємцю ОСОБА_3 на спадкове майно її батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказане рішення постановою Кропивницького апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року та постановою Верховного Суду від 25 травня 2023 року залишено без змін.
Звертаючись до суду із позовом про визнання правочину недійсним, ОСОБА_2 обгрунтовувала свої позовні вимоги та вказувала як на підстави позову на те, що договір купівлі-продажу не був спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки успадкованого ОСОБА_3 майна після смерті ОСОБА_5 з 2006 року не існувало у зв`язку із його зруйнованістю. Крім того, такі об`єкти як гараж, зазначений літерою «Ж», огорожа літ. №-№3 та вимощення літ. І.ІІ. побудовані через 18 років після смерті ОСОБА_5 матір`ю позивачки, відповідно ці об`єкти не могла прийняти як спадщину ОСОБА_6 , а потім за договором продати відповідачу ОСОБА_1 .
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За змістом пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 655 ЦК України).
За змістом статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).
З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Отже оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.
Захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.
Схожі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 756/553/17, від 30 травня 2018 року у справі № 639/3980/16-ц та від 02 жовтня 2024 року у справі № 761/42671/18.
У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.
ОСОБА_2 не є стороною оспорюваного договору купівлі-продажу спірного майна від 02 серпня 2016 року, однак має право на оскарження цього правочину, оскільки є заінтересованою особою, яка успадкувала частину майна, що є предметом оспорюваного договору, на підставі заповіту від 22 липня 2009 року після смерті ОСОБА_8 .
Постановою Верховного Суду від 25 травня 2023 року у справі 395/763/19 рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 21 червня 2022 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року залишено без змін.
Судовим рішенням задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті осіб, що не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача Новомиргородська районна державна нотаріальна контора, Новомиргородська дільниця обласного комунального підприємства Кіровоградського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Новомиргородської державної нотаріальної контори Заліпським В.О. 24 березня 2015 року за реєстровим номером 301 спадкоємцю ОСОБА_3 на спадкове майно її батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до зазначеного рішення суду, при видачі відповідачу свідоцтва про право на спадщину за законом, нотаріус не перевірив чи зареєстровано за позивачем право власності на таке нерухоме майно як гараж під літ. «Ж», огорожа №-№3, вимощення - літ.І ІІ, на підставі рішення виконкому Новомиргородської міської ради Кіровоградської області від 25 грудня 2008 року № 1382, яке є чинним, ніким не скасовано, та прийнято у зв`язку з виключною компетенцією органу місцевого самоврядування. Суд констатує, що внаслідок видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за законом порушено права ОСОБА_2 , оскільки як у свідоцтві про право на спадщину за законом від 24 січня 2009 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 , так і у свідоцтві про право на спадщину за законом від 24 березня 2015 року, виданого на ім`я ОСОБА_3 , яка є спадкоємцем майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також у договорі купівлі-продажу від 02 серпня 2016 року, за умовами якого ОСОБА_3 продала ОСОБА_1 1/4 частину будинку з господарсько-побутовими будівлями на АДРЕСА_1 , до складу спадщини включено нерухоме майно, власником якого на підставі чинного рішення органу місцевого самоврядування була ОСОБА_8 , після смерті якої спадщину прийняла ОСОБА_2 . Наявність цього нерухомого майна у свідоцтві про право на спадщину за законом від 24 березня 2015 року, виданому на ім`я ОСОБА_3 , є перешкодою у володінні, користуванні та розпорядженні ОСОБА_2 нерухомим майном, отриманим у спадщину, що і стало підставою для звернення останньої до суду за захистом свого права.
Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що постановою Верховного Суду від 29 жовтня 2025 року у справі №395/168/21 за позовом ОСОБА_1 до Новомиргородської міської ради Кіровоградської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 13 липня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року залишено без змін. Суд першої інстанції, з яким погодився й суди апеляційної та касаційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, керувалися тим, що рішення виконавчого комітету Новомиргородської міської ради від 25 грудня 2008 року № 1382 саме собою не є правовстановлюючим документом, а лише легітимізує вже існуюче право власності, створює правову підставу для оформлення (державної реєстрації) речового права на майно у встановленому законом порядку. Зазначене рішення виконавчого комітету, яке є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, вичерпало свою дію внаслідок його виконання ОСОБА_2 , у якої виникло право власності на майно в результаті прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_8 , яка збудувала об`єкти нерухомого майна за час свого життя та набула на них прав, право на спадкування яких має спадкоємець у випадку прийняття спадщини після померлого спадкодавця.
З врахуванням того, що у ОСОБА_3 як продавця за договорами купівлі-продажу спірного майна від 02 серпня 2016 року не виникло право продажу частки у будинку АДРЕСА_1 , оскільки судовим рішеннями у справі № 395/763/19 скасовано свідоцтво про право на спадщину від 24 березня 2015 року у зв`язку із зазначенням у свідоцтві про право на спадщину майна, яке не належало на праві власності спадкодавцю, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про визнання недійсним оспорюваного договору.
Апеляційний суд враховує, що установивши, що ОСОБА_3 при укладенні договору купівлі-продажу від 02 серпня 2016 року з ОСОБА_1 не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки фактично не була власником усього спірного, яке нею було відчужено, оспорюваний договір слід визнати недійсними на підставі частини другої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України.
Дослідивши всі наявні докази в сукупності, обгрунтування районним судом свого рішення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним та дійшов висновку про задоволення позовних вимог і не вбачає достатніх підстав для його змінир чи скасування.
До апеляційної скарги скаржник додає акт обстеження матеріально-побутових умов життя, складений комісією Новомиргородської міської ради від 16 липня 2025 року.
Водночас, вирішуючи питання дослідження та прийняття вищезазначеного доказу, суд апеляційної інстанції враховує наступне.
Відповідачем, до прийняття рішення судом першої інстанції, не заявлялось клопотання про долучення акту обстеження умов проживання ОСОБА_1 та не надано доказів неможливості подання такого документа до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, вказаний акт є новим доказом, отриманим після ухвалення рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційним судом вищевказаний акт не досліджується, оскільки він поданий після закінчення процесуальних строків.
Посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на дійсність права власності на частку у будинку, яку остання набула за спірним договором, у зв`язку із тим, що окремого рішення про скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не було апеляційним судом відхиляються, оскільки це не є підставою для задоволення скарги.
Доводи скаржника про те, що визнання недійсним договору купівлі-продажу є порушенням її права як добросовісного набувача на мирне володіння майном є безпідставними, оскільки після визнання договору купівлі-продажу частки будинку недійсним, сторона покупця не буде змушена самостійно шукати способи компенсації понесених нею втрат, оскільки закон передбачає чіткий механізм захисту прав покупця у такому випадку. Відповідно до положень цивільного законодавства, недійсність договору передбачає відновлення сторін у початковий стан, що означає повернення покупцю сплачених ним коштів або відшкодування вартості майна іншим способом, передбаченим законом. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, колегія суддів підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачає.
Керуючись ст. ст. 35, 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 29 травня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 14 квітня 2026 року.

Судді: