16.03.2026 
Справа №721/929/25
Провадження 1-КП/721/34/2026
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Путильський районний суд Чернівецької області
у складі головуючої судді ОСОБА_1 
прокурора ОСОБА_2 
обвинуваченого ОСОБА_3 
захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 
потерпілого ОСОБА_6 
представника потерпілого ОСОБА_7 
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_8 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2 обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному 02.01.2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12025263130000001 за обвинуваченням ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уроженця с-ще Путила Путильського району Чернівецької області, що зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України
УСТАНОВИВ:
Формулювання обвинувачення у кримінальному провадженні, визнане судом доведеним.
01.01.2025 близько 23 год., ОСОБА_3 знаходився у житловому будинку по АДРЕСА_2 , який належить на праві власності ОСОБА_6 , куди зайшов останній, з яким раптово виникли неприязні відносини.
У цей час між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 виник словесний конфлікт через поведінку останнього. Під час конфлікту, у ОСОБА_3 через раптово виниклі неприязні відносини до ОСОБА_6 , виник умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень останньому.
Реалізуючи вказаний умисел, ОСОБА_3 , усвідомлюючи та свідомо припускаючи настання наслідків у вигляді спричинення тілесних ушкоджень та бажаючи їх настання наніс ОСОБА_6 один удар правою рукою в ділянку обличчя, внаслідок чого останній впав на підлогу. 
Унаслідок учинення кримінального правопорушення, ОСОБА_3 заподіяв потерпілому ОСОБА_6 тілесні ушкодження у виді синця по задньо-зовнішній поверхні у верхній третині лівого стегна; поверхневої рани на слизовій оболонці нижньої губи по внутрішній її поверхі по центру; рани на нижній губі дещо справа, струс головного мозку, які належать до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я. 
Отже, ОСОБА_3 учинив кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України, а саме спричинення умисного легкого тілесного ушкодження, що призвело до короткочасного розладу здоров`я.
Підстави доведеності винуватості поза розумним сумнівом.
Позиція сторони захисту та сторони обвинувачення.
Прокурор у судовому засіданні вважав достеменно встановленим, що інкриміновані ОСОБА_3 дії є кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 1 ст. 296 КК України, правильно кваліфіковано органом досудового розслідування і доведено в судовому засіданні наданими суду доказами. Просив суд визнати ОСОБА_3 винуватим за пред`явленим обвинуваченням та призначити покарання у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподаткованих мінімумів, що становить тридцять чотири тисячі гривень. Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, на думку прокурора, не встановлено.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав частково, не заперечував щодо визнання його винуватим за спричинення потерпілому легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я. З цих підстав щиро каявся, просив вибачення у потерпілого. Не погоджувався із кваліфікацією його дій за ч. 1 ст. 296 КК України та погодився надати показання. Підтримав позицію захисника щодо звільнення його від кримінальної відповідальності за зміною обстановки та у частині пред`явлених вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу та витрат, пов`язаних із прибуттям представника потерпілого до місця досудового розслідування і судового провадження.
Захисник ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримав позицію обвинуваченого щодо часткового визнання винуватості. Просив суд урахувати, що обвинувачений повністю визнає винуватість за вказаних обставин, але не визнає кваліфікацію його дій. Однак державним обвинуваченням неправильно кваліфіковано дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 296 КК України, як учинення хуліганства та не доведено в судовому засіданні стороною обвинувачення. Дії обвинуваченого ОСОБА_3 були спрямовані на завдання шкоди здоров`ю потерпілого ОСОБА_6 , а тому містять об`єктивні та суб`єктивні ознаки злочину проти особи і підлягають кваліфікації за наслідками, що настали, як умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження, що призвело до короткочасного розладу здоров`я, тобто за ч. 2 ст. 125 КК України. Також зауважив, що ні стороною обвинуваченого, а ні потерпілим не надано будь-яких підтверджуючих документів, доказів щодо існування «відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 »», як зазначено в обвинувальному акті, так і його функціонування у відповідності до вимог законодавства, що регулюють таку діяльність. Надані потерпілим документи підтверджують лише підприємницьку діяльність, пов`язану з передачею в оренду власного майна. Також, будинок, в якому трапилась безпосередньо подія правопорушення, має статус житлового будинку. Посилання потерпілого про примусове припинення його підприємницької діяльності у зв`язку із перебуванням на лікуванні не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. 
За вказаних обставин, захисник просив суд перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч. 1 ст. 296 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України, та призначити обвинуваченому покарання, ураховуючи наведені обвинуваченням відомості про його особу, у виді штрафу у мінімальному розмірі.
Поряд з цим захисник у судових дебатах подав клопотання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності у зв`язку зі зміною обстановки та просив закрити кримінальне провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КІ1К України, при цьому просив урахувати, що обвинувачений повністю визнав свою вину у вчиненні проступку за ч. 2 ст. 125 КК України та не заперечує проти закриття провадження з цих підстав.
Щодо заявленого потерпілим клопотання про стягнення з обвинуваченого витрат на правничу допомогу та витрат пов`язаних із прибуттям представника потерпілого до місця досудового розслідування та судового провадження просив відмовити, у зв`язку із недоведенням факту понесення (фактичної сплати) потерпілим даних витрат.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_4 підтримав позицію обвинуваченого та захисника ОСОБА_5 . Просив дії ОСОБА_3 перекваліфікувати з ч. 1 ст. 296 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України, задовольнити клопотання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності у зв`язку зі зміною обстановки та відмовити у задоволенні заяви потерпілого про стягнення витрат на правничу допомогу і пов`язаних із прибуттям представника потерпілого до місця досудового розслідування та судового провадження.
Потерпілий ОСОБА_6 у судовому засіданні просив призначити ОСОБА_3 справедливе покарання. Претензій до обвинуваченого ОСОБА_3 не мав жодних. 
Представник потерпілого ОСОБА_7 у клопотаннях, адресованих суду просив суд визнати обвинуваченого винуватим та призначити покарання, передбачене кримінальним законом, а також стягнути із обвинуваченого витрати на правничу допомогу у сумі 148400,00 грн та витрати пов`язані із прибуттям представника потерпілого до місця досудового розслідування та судового провадження у сумі 15840,00 грн. 
Надані стороною обвинувачення докази.
Потерпілий ОСОБА_6 у судовому засіданні надав показання, що являється приватним підприємцем та власником відпочинкової бази " ІНФОРМАЦІЯ_2 " за адресою АДРЕСА_2 , до якої входить 4 будиночки, які він здає. За вказаною адресою у одному із будиночків він проживає. В кінці грудня 2024 йому зателефонував ОСОБА_10 та забронював для себе із подругою та ОСОБА_11 із подругою ОСОБА_12 два будиночки на дві доби 31.12.2024-01.01.2025. З 31 грудня на 01 січня 2025 року всі відпочивали самостійно (закрито), а вже 01.01.2025 року домовилися зустрітися та випити коньяку. Погодився на пропозицію ОСОБА_13 зайти у його будиночок, де випили та посиділи десь 25-20 хв, був ще ОСОБА_14 , який теж винайняв один будиночків 01.01.2025. Ввечері також зустрілися, ще посиділи, випили. Пізніше, близько півночі, побачив, як ОСОБА_14 вийшов з будиночка ОСОБА_13 , був чимось невдоволений, ображений. Хоча ОСОБА_14 його не просив про допомогу, все таки вирішив з`ясувати причину невдоволення останнього і пішов до будиночку, де відпочивав ОСОБА_13 . Зайшовши у приміщення будинку, останній почав його бити по голові, при цьому були присутні ОСОБА_15 та ОСОБА_12 , яка виштовхувала його на терасу, де також перебував ОСОБА_15 . Не впевнений, що у ОСОБА_13 під час нанесення ударів був у руках якийсь предмет, можливо і був телефон. Не втримавшись на ногах, він упав на коліна та йому продовжували наносили удари по тілу, однак хто саме і по яких ділянка тіла - не пам`ятає, як і не пам`ятає конфліктів чи сварок між ними. Після чого пішов до свого будиночку, куди невдовзі прийшли ОСОБА_13 і ОСОБА_15 з метою з`ясування причини конфлікту. Побачивши останніх, він вийшов з будинку через вікно та на своєму автомобілі разом із ОСОБА_14 попрямували у ОСОБА_16 , де звернувся у поліцію та лікарню. 
Після отримання тілесних ушкоджень вісім днів проходив лікування у медичному закладі та три тижні амбулаторно, в цей час база відпочинку " ІНФОРМАЦІЯ_2 " припинила свою роботу.
За відпочинок у його будиночках у вказаний період ОСОБА_15 та ОСОБА_13 сплатили 28000,00 грн. Також зазначив, що з ОСОБА_17 є товаришами, претензій до останнього немає.
Свідок ОСОБА_18 у судовому засіданні надав показання, що являється другом потерпілого ОСОБА_6 01.01.2025 близько 15:00 год приїхав до останнього відпочити у один з його будинків в с. Рижа. У сусідніх будиночках відпочивали ОСОБА_13 та ОСОБА_15 із дівчатами. Ввечері цього дня біля 18:00 год погодився на запрошення ОСОБА_13 зайти випити до його будиночку, де пробув недовго та повернувся до себе. Вдруге біля 23 год проходячи повз будинку ОСОБА_13 , вирішив зайти до них на терасу покурити, однак ОСОБА_19 нетактовно висловлюючись, випровадив його звідти. Обурившись, він пішов до будинку ОСОБА_6 та розповів про інцидент, на що ОСОБА_20 пішов до будинку ОСОБА_13 з метою з`ясування причини конфлікту, а він рушив за ним слідом через 2-3 хвилини, однак зустрів ОСОБА_6 уже на шляху до свого будинку, зі слідами крові на обличчі та разом повернулися до будиночку останнього. Невдовзі туди підійшли ОСОБА_13 з ОСОБА_15 , розмовляли. Побачивши ОСОБА_20 , який вийшов з-за будинку, ОСОБА_13 хотів підійти до нього, однак вони із ОСОБА_15 завадили останньому, після чого він із ОСОБА_20 поїхали у ОСОБА_16 , де останній і залишився. Моменту конфлікту між ОСОБА_13 і ОСОБА_20 та нанесення ударів останньому не бачив, як і не чув жодного галасу чи шуму. Припинення його відпочинку у винайнятому будинку не пов`язане із діями ОСОБА_13 , а через відсутність власного транспорту, з огляду на що поїхав із ОСОБА_20 у ОСОБА_16 . 
У судовому засіданні свідок ОСОБА_21 надав показання, що потерпілий ОСОБА_6 є їхнім із ОСОБА_13 спільним знайомим. В кінці грудня він подзвонив до ОСОБА_22 та домовився про святкування Нового руку у його будиночках в с. Рижа, де до цього неодноразово відпочивали, сплачуючи тільки за комунальні послуги. 31.12.2024 по приїзду до будиночків ОСОБА_6, вони із ОСОБА_13 та двома дівчатами зустрічали Новий рік у будиночку, орендованому ОСОБА_13 . 01.01.2025 протягом дня вони всі теж зустрічалися неодноразово, до них кілька разів заходили ОСОБА_20 та ОСОБА_14 . Ввечері того дня близько 22-23 год, у будинок до ОСОБА_13 вкотре зайшов ОСОБА_14 , та після незначного конфлікту між ними, випровадив останнього звідти, після чого теж пішов до себе. Однак ОСОБА_13 запропонував продовжити святкування. Повернувшись через кілька хвилин до останнього у будинок, побачив, як дівчина ОСОБА_23 , виштовхувала ОСОБА_20 із будиночку на терасу через неадекватну поведінку останнього (він протягом дня у нецензурній формі висловлювався щодо присутніх дівчат, підсував взуття до обличчя ОСОБА_13 , щоб той пересвідчився у чистоті його ніг і т. і.). Крові на обличчі ОСОБА_6 не бачив, про побиття ОСОБА_24 йому невідомо, криків, галасу не чув. Знає що між останніми відбувся конфлікт, після якого вони із ОСОБА_13 пішли до ОСОБА_20 його залагодити, однак він вийшов із будинку через задній хід та невдовзі поїхав звідти. Вони із ОСОБА_13 теж невдовзі виїхали із будиночків. Через тиждень ОСОБА_20 приїжджав до нього на роботу за грошима і він переказав на карту останнього 5000,00 грн, а решту суми віддав готівкою. Всього за відпочинок у двох будиночках вони із ОСОБА_13 сплатили ОСОБА_6 28000,00 грн.
- витяг з ЄРДР, відповідно до якого, 01.01.2025 біля 23:00 год ОСОБА_3 , перебуваючи неподалік дачного будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , побив ОСОБА_6 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження (т. 1 а.п. 8).
- протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 01.01.2025, згідно якого, ОСОБА_6 01.01.2025 надав пояснення, що 01.01.2025 близько 23:00 год ОСОБА_3 , перебуваючи у приміщенні житлового будинку  розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , безпричинно побив ОСОБА_6 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження (т.1 а.п.12-13);
- висновок експерта №19 від 17.01.2025, згідно з яким, ОСОБА_6 знаходився на стаціонарному у нейрохірургічному відділенні ОКНП «ЧЛШМД» з 02.01.2025 року по 08.01.2025 року з діагнозом: Струс головного мозку. Відкрита рана губи. Блокада правої ніжки передсердно-шлуночкового пучка. Соматоформна дисфункція серця. При проведені судово-медичної експертизи ОСОБА_6 виявлено наступні тілесні ушкодження: синець по задньо-зовнішній поверхні у верхній третині лівого стегна. Поверхнева рана на слизовій оболонці нижньої губи по внутрішній її поверхні по центру. Рана на нижній губі дещо справа. Струс головного мозку. Блокада правої ніжки передсердно-шлуночкового пучка. Соматоформна дисфункція серця. Дані тілесні ушкодження виникли в результаті не менш як двократної травмуючої дії твердих тупих предметів, можливо внаслідок нанесення ударів руками, ногами, по строку та обставинах можуть відповідати вказаному в постанові, а саме 01.01.2025 року, і відносяться до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я. Виставлені в медичних документах діагнози "Блокада правої ніжки передсердно-шлуночкового пучка. Соматоформна дисфункція серця" при оцінці ступеня тяжкості тілесних ушкоджень до уваги не приймаються, так як являються соматичними захворюваннями (том 1 а.с.55-57);
- протокол огляду місця події від 14.03.2025 зі схемою та таблицею ілюстрацій, згідно із якими було оглянуто місце події, а саме територію бази відпочинку " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", що знаходиться в АДРЕСА_2 . На території наявні шість будівель, з яких чотири житлові будинки та дві господарські будівлі. Безпосереднім об`єктом огляду являється будинок під № 3 . Даний будинок виконаний із дерева, вхід до будинку здійснюється з альтанки виконаної з дерева. Під час огляду території камер відео спостереження не виявлено (Т.1 а.с.74-87);
- протокол проведення слідчого експерименту від 14.03.2025 із додатком, а саме цифровий носій інформації - DVD-R диск, на якому міститься відеозапис проведення слідчого експерименту (який було оглянуто у судовому засіданні).
З дослідженого відеозапису вбачається, що 14.03.2025 проведено слідчий експеримент за участю двох понятих, спеціаліста, потерпілого та його представника, де потерпілий ОСОБА_6 надав показання та продемонстрував обставини подій, які мали місце 01.01.2025. Зокрема, у той день, близько опівночі на доріжці, яка веде з будинку №3 в будинок №1 він зустрівся зі свідком ОСОБА_18 , який повертався із будинку №3 , у якому відбулася подія. Останній вказав, що його вигнали з будинку №3 і ображали нецензурною лайкою. Далі потерпілий пояснив, що ОСОБА_25 проживав у будинку під № 4, у будинку № 2 проживав ОСОБА_10 зі своєю дівчиною, у будинку №3 , де і відбувалися всі події, проживав ОСОБА_13 зі своєю дівчиною. ОСОБА_6, побачивши, що у будинку № 3 ще не сплять, зайшов туди, став біля шафи, там були дві дівчини та ОСОБА_15 , ОСОБА_13 у той час виходив з туалету. В подальшому коли потерпілий дивився в сторону виходу, з лівого боку до нього підійшов ОСОБА_13 , який наніс рукою один удар кулаком правої руки в область потиличної ділянки голови потерпілому. Від удару потерпілий впав, коли піднявся, ОСОБА_13 наніс один удар долонею правої руки в область рота, внаслідок чого потерпілий знову впав. Коли він знову намагався піднятися його почала шарпати та виштовхнула на вулицю дівчина ОСОБА_13 , потерпілий впав навколішки, після чого, імовірно, ОСОБА_13 , наніс один удар правою ногою в область стегнової кістки правої ноги, та декілька ударів по всіх частинах тіла, потім потерпілий поповз по терасі до доріжки в сторону будинку №1 , на якій зустрів свідка ОСОБА_14 . Вони вдвох з ОСОБА_14 зайшли у будинок №1 , де він розповів йому про конфлікт. Під час розмови побачив, як вся компанія вийшла з будинку №3 та направилася в сторону будинку №1. Після чого потерпілий пішов до дальньої кімнати та виліз через вікно, а свідок ОСОБА_14 пішов на зустріч компанії. Обійшовши будинок, потерпілий побачив, що ОСОБА_15 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 спілкуються, підійшов до них та спитав про причину його побиття. Після чого ОСОБА_13 зірвався у його сторону, однак його схопили ОСОБА_15 та ОСОБА_14 . Дальше потерпілий пішов до машини та з ОСОБА_14 поїхали до поліції. Повернувся десь через 2-3 год, на базі вже нікого не було. Вказав, що база припинила роботу на період з 01.01.2025 по 30.01.2025 (т.1 а.с. 89-93)..
- висновок експерта №155 Д від 25.03.2025, згідно із яким, при проведенні судово-медичної експертизи ОСОБА_6 виявлено наступні тілесні ушкодження: синець по задньо-зовнішній поверхні у верхній третині лівого стегна. Поверхнева рана на слизовій оболонці нижньої губи по внутрішній її поверхні по центру. Рана на нижній губі дещо справа. Струс головного мозку. Дані тілесні ушкодження виникли в результаті дії твердих тупих предметів, по строку та обставинах можуть відповідати вказаному у постанові і відносяться до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я. Враховуючи кількість, характер та локалізацію вищевказаних тілесних ушкоджень експерт вважає можливим їх виникнення за обставин, на які вказує підекспертний у протоколі допиту та при проведенні з ним слідчого експерименту (т. 1 а.с. 96-98);
- висновок експерта № 600Д від 03.09.2025 з якого убачається, що при проведені судово-медичної експертизи ОСОБА_6 виявлено наступні тілесні ушкодження: синець по задньо-зовнішній поверхні у верхній третині лівого стегна. Поверхнева рана на слизовій оболонці нижньої губи по внутрішній її поверхні по центру. Рана на нижній губі дещо справа. Струс головного мозку. Дані тілесні ушкодження виникли в результаті дії твердих тупих предметів, по строку та обставинам можуть відповідати вказаному в постанові і відносяться до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я. Враховуючи кількість, характер та локалізацію вищевказаних тілесних ушкоджень вважає малоймовірним їх виникнення внаслідок одноразового падіння з положення стоячи з прискоренням чи без такого, із подальшим ударянням об тверду поверхню. Вищевказані тілесні ушкодження знаходяться у межах досяжності руки підекспертного ( т. 1 а.с. 129-131);
- вимога УІАП ГУНП в Чернівецькій області, відповідно до якої відомості в ІАС станом на 24.03.2025 про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності відсутні (т. 1 а.с.105);
- характеристика ОСОБА_3 від 01.04.2025 №06-16/188, згідно якої, останній за місцем проживання: АДРЕСА_1 , характеризується позитивно, одружений, на утриманні та вихованні двоє неповнолітніх дітей. Являється керівником КНП "Путильська багатопрофільна лікарня". Скарг на поведінку ОСОБА_3 не надходило ( т. 1 а.с.104);
- довідка КНП "Путильська БЛ" від 20.03.2025 № 01-05/404, з якої убачається, що ОСОБА_3 на "Д" обліку у лікаря-психіатра та у лікаря-нарколога не перебуває (т. 1 а.с. 106);
Докази надані потерпілим у судовому засіданні.
- витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.11.2022, з якого убачається, що ОСОБА_6 є власником: житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т. 2 а.с. 159);
- витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 18.02.2026, згідно із яким, ОСОБА_6 зареєстрований, як фізична особа-підприємець 06.07.2022 у АДРЕСА_7 . 
10.04.2025 відбулася державна реєстрація змін до відомостей про фізичну особу-підприємця щодо видів економічної діяльності. Станом на дату формування витягу - 18.02.2026 серед видів діяльності значиться в тому числі і вид економічної діяльності 68.20 - надання в оренду й експлуатацію власного чи арендованого нерухомого майна (т. 2 а.с.156-157);
- податкова декларація платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2024 рік з додатками, з якої убачається, що ОСОБА_6 у 2024 році підприємницьку діяльність за КВЕД 68.20 - не здійснював (т. 2 а.с.160-162).
Докази надані стороною захисту.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 надав показання, що знайомий із ОСОБА_6 протягом останніх кількох років, неодноразово (3-4 рази), відпочивали з друзями у його будиночках в с. Рижа, за відпочинок не платили, залишали по 2000,00 грн на комунальні послуги. 
Наприкінці грудня 2024 його товариш ОСОБА_15 по телефону домовився із ОСОБА_6 щодо їхнього відпочинку у будиночках останнього з метою святкування Нового року. 31.12.2024 заїхали туди із ОСОБА_15 та двома дівчатами і поселилися парами у двох різних будинках. У його будиночку зустрічали Новий рік разом із ОСОБА_15 та дівчатами. 01.01.2025 протягом дня ОСОБА_20 кілька разів заходив у його будиночок, де приєднувався до їхнього застілля, однак вів себе неетично за столом та по-хамськи - у відношенні до дівчат, пропонуючи їм непристойні речі, через що неодноразово робив зауваження ОСОБА_20 . Близько 23:00 год 01.01.2025, завершивши святкування, відпочивали із ОСОБА_12 у будиночку. ОСОБА_6 знову зайшов до них, не роззувшись. На зауваження щодо таких дій, ОСОБА_20 зняв взуття та підніс кросівок до обличчя ОСОБА_13 , щоб той переконався у чистоті його ніг, на що ОСОБА_13 наніс удар долонею по обличчю ОСОБА_6, від чого той упав на підлогу. ОСОБА_12 допомогла йому піднятися та виштовхала з будиночку на терасу, звідки він направився у сторону свого будинку. Одразу по цьому до них у будиночок прийшли ОСОБА_15 із дівчиною, з якими вони попередньо домовилися про зустріч, і він розповів їм про даний випадок із ОСОБА_6. З метою залагодження конфлікту, через кілька хвилин вони з ОСОБА_15 вирушили до будиночку ОСОБА_6 та зустріли на терасі ОСОБА_14 . З задньої частини будинку вийшов ОСОБА_20 , та після короткої словесної перепалки, останній разом із ОСОБА_27 поїхали звідти. Вони разом із ОСОБА_15 та дівчатами теж невдовзі залишили місце відпочинку. Пізніше ОСОБА_15 повідомив йому вартість вказану ОСОБА_20 за два дні їхнього перебування у будиночках, яка складала 28000,00 гр. Вказані кошти вони сплатили останньому у рівних долях по 14000,00 грн. Наміру порушувати громадський порядок не мав, заподіяв потерпілому тілесні ушкодження через конфлікт спричинений поведінкою останнього. Про вчинене жалкував та щиро каявся, просив вибачення у потерпілого. 
Оцінка наданих сторонами доказів.
Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, адже ні підозра, ні обвинувачення не можуть відповідно до ч. 3 ст. 17 КПК України ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а сукупність зібраних доказів, суд оцінює з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Дослідивши у судовому засіданні надані стороною обвинувачення та захисту докази, суд дійшов висновку про те, що надані докази є належними, оскільки прямо та непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність та можливість чи неможливість використання інших доказів.
Інші документи, які надані стороною обвинувачення та стороною захисту не є доказами, а лише супровідними листами, процесуальними рішеннями, чи іншими рішеннями, які вирішують певні процедурні питання досудового розслідування, встановлюють чи визначають певні процесуальні статуси, або їх затверджують та відомостями, що характеризують особистість обвинуваченого. Тому суд їх не оцінював відповідно до положень ст. 94 КПК України.
При цьому, сторона захисту не посилалась на правильність складання таких документів, та відповідно і здійснення досудового розслідування. При цьому і суд не знайшов підстав надавати оцінку таким документам.
Тут також варто урахувати, що сторона захисту має право подавати скарги на рішення слідчого та прокурора під час судового провадження, які не мала права оскаржити під час досудового розслідування, а також заперечення на ухвали слідчих суддів. При цьому, процесуальний закон визначив для цього певну стадію кримінального провадження - підготовче судове провадження.
Але, як видно з матеріалів судового провадження, під час підготовчого судового провадження питання залучення до матеріалів судового провадження будь-яких скарг та заперечень судом не вирішувалось, бо такі скарги та заперечення стороною захисту не подавались.
Висновки суду щодо доведеності винуватості у пред`явленому обвинуваченні.
При вирішенні питання доведеності винуватості ОСОБА_3 поза розумним сумнівом, суд відповідно до норм Кримінально-процесуального законодавства та у відповідності до ст. 17 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ураховує правові позиції Верховного Суду.
Зокрема, рішення суду має відповідати стандарту доведення винуватості - поза розумним сумнівом, який означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
При цьому, поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.
Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Висновки суду на підставі оцінки доказів щодо винуватості за ч. 2 ст. 125 КК України.
Як установлено в судовому засіданні, ОСОБА_3 було повідомлено про підозру та оголошено обвинувачення за фактом того, що 01.01.2025 біля 23 години 00 хвилин він перебуваючи у приміщенні котеджного типу (будиночок) відпочинкового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що знаходиться по АДРЕСА_2 , де орендував спільно із іншими особами житло для відпочинку та проживання під час новорічних свят, де на той час також перебував ОСОБА_6 . В цей час ОСОБА_3 діючи умисно, з хуліганських мотивів, тобто з явною неповагою до суспільства, демонструючи зухвалу зневагу до загальноприйнятих норм моралі та громадського порядку, переслідуючи мету порушення громадського порядку, зокрема у громадських місцях, будучи обуреним, із надуманих мотивів та образи, під час розмови щодо стану відпочинку, протиправно наніс власнику та адміністратору вказаного відпочинкового закладу - ОСОБА_6 один удар твердим тупим предметом в ділянку голови та один удар рукою в ділянку обличчя.
Після чого ОСОБА_3 з метою демонстрації своєї переваги та проявами особливої зухвалості, що супроводжувало тривале порушення спокою громадян, демонструючи брутальну зневагу до загальноприйнятих норм моралі, не припинив своєї протиправної поведінки, з метою доведення свого умислу до кінця та висвітлення в очах ОСОБА_6 домінування над ним, виштовхнувши ОСОБА_6 на вулицю, на територію відпочинкового комплексу «Руфус», перебуваючи в положенні стоячи наніс декілька ударів ногами по різним частинам тіла, зокрема голови ОСОБА_6 , після чого останній був госпіталізований до медичного закладу «КНП «Путильська БЛ» для надання медичної допомоги.
В подальшому перебігу подій робота вказаного вище відпочинкового комплексу та як наслідок нормальний відпочинок, осіб, які там перебували, зокрема внаслідок госпіталізації адміністратора даного закладу ОСОБА_6 , голосної розмови, фізичного конфлікту, тощо, були зірвані, а зважаючи на відсутність відповідальної особи - адміністратора закладу, що міг б належним чином забезпечити його функціонування відповідно до усталених правил надання послуг у туристичній сфері та належний відпочинок осіб, у тому числі й у наступний період, фактично припинені.
Внаслідок дій ОСОБА_3 , ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у виді: синця по задньо-зовнішній поверхні у верхній третині лівого стегна; поверхневої рани на слизовій оболонці нижньої губи по внутрішній її поверхі по центру; рани на нижній губі дещо справа, струс головного мозку, що належать до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я.
Органом досудового розслідування дії ОСОБА_3 було кваліфіковано за ч. 1 ст. 296 КК України, а саме хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю.
Так, статтею 296 КК встановлено кримінальну відповідальність за грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
Безпосереднім об`єктом хуліганства є громадський порядок. Додатковим факультативним об`єктом може виступати здоров`я особи. Ознакою об`єктивної сторони цього злочину є лише вчинення діяння, що полягає в грубому порушенні громадського порядку, яке супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом. Грубе порушення громадського порядку має місце тоді, коли йому заподіюється істотна шкода, коли хуліганство пов`язане з посяганням на інші правоохоронювані цінності, задля збереження яких підтримується громадський порядок, коли це зачіпає важливі інтереси чи інтереси багатьох осіб, коли відновлення порядку вимагає значних, тривалих зусиль. Суб`єктивна сторона хуліганства характеризується умисною виною і мотивом явної неповаги до суспільства. Неповага до суспільства - це прагнення показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству, державі. Вказана неповага має бути явною. Це означає, що неповага до суспільства є очевидною та безсумнівною як для особи, яка вчиняє відповідні дії, так і для очевидців його дій. Відтак, дії, що супроводжувались завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень тощо, кваліфікують як хуліганство лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
Із встановлених в судовому засіданні обставин правопорушення, скоєного обвинуваченим ОСОБА_3 , дії останнього, як вважає суд, не були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та не супроводжувалися особливою зухвалістю.
У даному кримінальному провадженні основними (безпосередніми) доказами є показання осіб, які бачили, могли бачити чи отримали інформацію щодо подій з інших джерел, а саме: обвинувачений ОСОБА_3 , потерпілий ОСОБА_6 , а також свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_21 .
Свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_21 , які знаходилися на території будинковолодіння ОСОБА_6 у період часу, коли було вчинено кримінальне правопорушення, під час допиту зазначили, що під час вчинення кримінального правопорушення присутніми не були, а також не повідомили будь-яких відомостей щодо обставин, які викладені в обвинувальному акті та які б підтверджували наявність у діях обвинуваченого об`єктивної та суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України. Крім того, зазначили, що ніякого конфлікту, крику, шуму, бійки, нецензурної лайки вони не чули.
Так, під час розгляду кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_6 не вказував, що ОСОБА_3 вчиняв будь-які дії, які направлені на явну неповагу до суспільства та прийнятих в ньому правил поведінки, а лише після того, як зайшов до будиночку з`ясувати причину образи ОСОБА_14 , обвинувачений наніс йому тілесні ушкодження.Твердження потерпілого ОСОБА_6 щодо неодноразового нанесення йому ударів ОСОБА_3 по голові у приміщенні будинку та різних частинах тіла на терасі будинку, де перебували обвинувачений з дівчиною та ОСОБА_15 з дівчиною, не знайшли свого підтвердження, оскільки свідок ОСОБА_15 вказав, що повернувся до будинку ОСОБА_13 , коли ОСОБА_12 виштовхувала його звідти на терасу, де нікого, окрім потерпілого не було. Звідти останній пішов до свого будинку, не падав та не перебував на колінах, самого конфлікту не бачив. Свідок ОСОБА_14 вказав, що потерпілий повернувся до свого будинку через 2-3 хв після того, як вийшов, зустрів його на вулиці, криків галасу не чув. 
Не знайшли свого підтвердження викладені в обвинувальному акті обставини про те, що ОСОБА_3 наніс у приміщенні будинку один удар твердим тупим предметом в ділянку голови, а також виштовхував ОСОБА_6 на вулицю, на територію відпочинкового комплексу «Руфус», зокрема з огляду на показання потерпілого, обвинуваченого і свідків під час судового розгляду та з дослідженого протоколу слідчого експерименту з потерпілим (відеодиску). Хоча вказаний протокол (рукописний) містить невідповідності у цій частині, однак судом беруться до уваги саме відомості з цифрового носія інформації - DVD-R диск, як додатку до протоколу, що отримані безпосередньо з показань потерпілого.
Окрім того, під час судового розгляду не здобуто доказів щодо існування бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та перебування потерпілого ОСОБА_6 на посаді адміністратора такого закладу, як і не доведено фактичного припинення його роботи, що підтверджується: витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та ОСОБА_28 декларацією платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 за 2024 рік, згідно яких, за адресою АДРЕСА_2 у власності ОСОБА_6 перебуває житловий будинок та земельна ділянка, а з декларації за 2024 рік не вбачається здійснення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 діяльності за КВЕД 68.20 - надання в оренду й експлуатацію власного чи арендованого нерухомого майна. Здійснення останнім вказаного виду діяльності зареєстроване за ОСОБА_6 у квітні 2025. 
Як вбачається з показань обвинуваченого, останній 01.01.2025, перебуваючи у будиночку орендованому у ОСОБА_29 у с. Рижа, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, через поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 , наніс правою рукою останньому один удар в ділянку обличчя, від чого ОСОБА_6 впав на підлогу та отримав легкі тілесні ушкодження, що призвели до короткочасного розладу здоров`я. Хуліганських мотивів та наміру порушити громадський спокій у обвинуваченого не було.
Слід одразу зауважити, що показання обвинуваченого є доказом, а обставини зазначені в обвинувальному акті - лише версією, яка має бути доведеною поза розумним сумнівом в порядку, зібраними під час досудового розслідування доказами.
При цьому, показання обвинуваченого є доказом сторони захисту, які не можуть бути відкинуті виключно на тій підставі, що вони спростовуються доказами обвинувачення. Оскільки у цьому випадку однаково правильним є висновок, що докази обвинувачення спростовуються доказами захисту. Отже, якщо суд без достатнього обґрунтування відкидає докази, що свідчать на користь обвинуваченого, це суперечить основоположній вимозі, що сторона обвинувачення має довести висунуте обвинувачення, і одному з фундаментальних принципів кримінального права, а саме in dubio pro reo. З цих підстав, суд ретельно має перевірити та надати оцінку доказам сторін обвинувачення та захисту (постанова Верховного Суду від 12.03.2023 справа № 191/4689/19).
При оцінці доказів за цим обвинуваченням, судом не отримано від сторін міркувань, що будь-які докази є недостовірними, а суд теж не встановив таких обставин, а також, на думку суду, вони є достатніми для доведення винуватості обвинуваченого поза розумним сумнівом.
Отже, згідно з дослідженими судом доказами встановлено, що дії обвинуваченого ОСОБА_3 не були одночасно поєднані з грубим порушенням громадського порядку, вони не виражали явної неповаги до суспільства. З урахуванням обставин вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення вбачається, що протиправні дії ОСОБА_3 фактично виникли через конфлікт з потерпілим, спричиненим поведінкою останнього, наслідок чого, в обвинуваченого виник умисел заподіяти шкоди власне здоров`ю потерпілого через виниклу особисту неприязнь до нього. Тому, враховуючи спрямованість умислу обвинуваченого на скоєння кримінального правопорушення та його мотив, наведене свідчить про те, що обвинувачений скоїв злочин не з хуліганських спонукань.
За наслідками безпосереднього дослідження доказів, оцінивши їх відповідно до вимог ст. 94 КПК України, суд дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_9 мотиву явної неповаги до суспільства, що є обов`язковою ознакою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.
При цьому, дії обвинуваченого були зумовлені наміром завдати шкоди потерпілому і безпосередньо спрямовані на досягнення саме цього результату, а тому містять об`єктивні та суб`єктивні ознаки кримінального правопорушення проти особи, та підлягають кваліфікації за наслідками, як умисне спричинення потерпілому легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`яза ч. 2 ст. 125 КК України.
Обставини події, динаміка їх розвитку й об`єктивні ознаки насильницької поведінки ОСОБА_3 свідчать про те, що вона була зумовлена особистою неприязню до потерпілого, яка виникла раптово у відповідь на обурливу поведінку останнього, а не бажанням протиставити себе суспільству і продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки.
Як встановлено судом, подія відбувалася у нічний час, дії обвинуваченого не були спрямовані на грубе порушення громадського порядку, не супроводжувалися особливою зухвалістю та не привернули уваги сторонніх осіб, громадський порядок порушено не було.
Розглядаючи висунуте ОСОБА_3 обвинувачення, суд дійшов висновку, що у формулюванні викладеного в обвинувальному акті обвинувачення відсутні будь-які конкретні обставини, які б свідчили про порушення обвинуваченим громадського порядку та спокою громадян, крім загальних фраз про супроводження дій особливою зухвалістю, безпричинністю дій, ігноруванням правил та норм поведінки у суспільстві.
Ураховуючи наведене, на думку суду, поза розумним сумнівом, було доведено, що  ОСОБА_3 , учинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України, - а саме, умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
З цих підстав, суд, керуючись положеннями частини 3 статті 337 КПК України, шляхом складення відповідного формулювання обвинувачення у кримінальному провадженні, яке визнане судом доведеним, тобто відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, змінив правову кваліфікацію кримінального правопорушення з ч. 1 ст. 296 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України, що покращує становище обвинуваченого.
Слід зазначити, що судом вже наводилось про повне визнання своєї винуватості обвинуваченим. Однак, визнання винуватості в пред`явленому обвинуваченні та правова кваліфікація - є різними за містом поняттями. Зокрема, саме до дискреції суду належить перевірка правильності кваліфікації дій обвинуваченого органом досудового розслідування.
Тож, на думку суду, зміна правової кваліфікації ніяким чином не впливає на позицію обвинуваченого щодо визнання ним винуватості в пред`явленому обвинуваченні, чи відсутності правових підстав у суду для її зміни.
Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.
У судовому засіданні було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 визнав винуватість за учинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125, Зокрема, ОСОБА_3 не визнавав кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 296 КК України, які судом перекваліфіковані на ч. 2 ст. 125 КК України, але визнавав фактичні обставини та каявся в заподіянні потерпілому легких тілесних ушкоджень потерпілому, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Зокрема, просив вибачення у потерпілого ОСОБА_6 в судовому засіданні та відчував щирий жаль з приводу учиненого. За цих обставин, на думку суду, існують підстави вважати щирим каяттям дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 125 КК України, оскільки такі дії є справжніми, щирими, а в обвинуваченого є дійсне бажання залагодити свою провину перед потерпілим ОСОБА_6 . Наведені відомості є достатніми, аби вважати дії ОСОБА_3 як каяття (щирий жаль з приводу вчинення кримінального правопорушення та осуд своєї поведінки), а отже є підставою для врахування таких дій як обставину, що пом`якшує покарання. При цьому судом не було встановлено обставин, які би обтяжували покарання ОСОБА_3 відповідно до ст. 67 КК України.
Мотиви призначення покарання.
Суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_3 покарання ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.
За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості кримінального правопорушення.
Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами, а індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, що покарання є необхідним у тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.
Суд, надаючи оцінку позиції захисника, яка ним висловлена в судових дебатах, щодо необхідності звільнення судом від кримінальної відповідальності обвинуваченого ОСОБА_3 у зв`язку із дійовим каяттям, тобто відповідно до ст. 48 КК України, зауважує, що під час підготовчого судового провадження, так і під час судового розгляду захисником наведене клопотання не заявлялось. Така позиція була висловлена захисником лише в судових дебатах, тобто вже після закінчення стадії «з`ясування обставин та перевірки їх доказами». Таке клопотання не є окремим клопотанням, яке слід розглянути окремо від нарадчої кімнати в порядку ст. 374 КПК України, а лише його позицією в цьому судовому провадженні в цілому. 
При цьому слід зауважити, що відповідно до відповідно до ст. 48 КК України, особу, яка вперше вчинила кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, може бути звільнено від кримінальної відповідальності, якщо буде визнано, що на час кримінального провадження внаслідок зміни обстановки вчинене нею діяння втратило суспільну небезпечність або ця особа перестала бути суспільно небезпечною.
Для застосування ст. 48 КК України необхідно встановити, що після вчинення певного злочину обстановка змінилася таким чином, що вчинене діяння вже не є суспільно небезпечним. Особу можна визнати такою, що перестала бути суспільно небезпечною, у разі, коли вона сама або обстановка навколо неї зазнала таких змін, що унеможливлюють вчинення нею нового злочину.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові ККС ВС від 13.04.2023 у справі №157/1091/22 (провадження №51-3787 км 22), відповідно до якого особу може бути визнано такою, що перестала бути суспільно небезпечною, у разі, коли вона сама або обстановка навколо неї зазнали таких змін, що унеможливлюють вчинення цією особою нового злочину. Такі зміни умов життєдіяльності повинні носити позитивний характер, дієво впливати на її поведінку і з великою долею ймовірності свідчити про те, що ця особа не вчинятиме у майбутньому кримінально караних діянь. У результаті таких змін у житті істотно змінюється морально-юридична оцінка особи, у зв`язку з чим втрачається доцільність застосування до неї заходів кримінально-правового впливу.
Збереження суспільної небезпечності вчиненого злочину на момент розгляду справи в суді не перешкоджає застосуванню ст. 48 КК України у разі, коли у зв`язку зі зміною обстановки особа, яка вчинила злочин, перестала бути суспільно небезпечною.
У даному судовому провадженні судом було встановлено, що особа дійсно раніше не була судима та щиро покаялась, про що свідчать дії обвинуваченого, які ним учинялись під час судового розгляду. І які, доречі, судом у сукупності визнано як щире каяття - обставиною, що пом`якшує покарання. Між тим, дії обвинуваченого, які виразилися у принесенні вибачень потерпілому та невчиненні ним тиску чи не висловлюванні образ щодо потерпілого, є звичайною нормальною поведінкою законослухняного громадянина у демократичному суспільстві та не вказують, що на час кримінального провадження внаслідок зміни обстановки вчинене ним діяння втратило суспільну небезпечність або ця особа перестала бути суспільно небезпечною. При цьому стороною захисту суду не наведено переконливих підстав, які б вказували на те, що ОСОБА_3 та обстановка навколо нього зазнала таких змін, що робить маловірогідним вчинення ним нового тотожного або однорідного злочину.
А отже, підстави для застосування в цьому судовому провадженні положень ст. 48 КК України щодо обвинуваченого - відсутні.
Обираючи вид та строк покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорій кримінальних проступків згідно ст. 12 КК України. Його вид та суспільна небезпечність, що суду не надано відомостей про заподіяння матеріальної чи моральної шкоди потерпілому, зокрема потерпілий в судовому засіданні на такі обставини не посилався та претензій будь-якого характеру до обвинуваченого не мав. Також суд бере до уваги вже наведені відомості про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, вищу освіту, працює виконуючим обов`язки директора КНП «Путильська багатопрофільна лікарня», на «Д» обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, як і обставини, що пом`якшують та відсутність таких, що обтяжують покарання. Суд уважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливо без ізоляції від суспільства, шляхом призначення ОСОБА_3 покарання у виді штрафу в розмірі сімдесяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1275,00 грн.
Зазначене судом покарання, на переконання суду, відповідає положенням статей 65-67 КК України та буде необхідним для виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень та відповідатиме особистості обвинуваченого.
Бо примус зі сторони держав здійснити платіж на корить останньої, є не лише дієвим інструментом перевиховання, а й нагадуванням, негативним досвідом, з метою утриматися в майбутньому учинення повторних дій, що відповідає меті притягнення до кримінальної відповідальності, визначеної ст. 50 КК України.
При цьому в судовому засіданні при дослідженні особистості обвинуваченого відповідно до положень ст. 50 КК України, підстав для призначення покарання в порядку передбаченому статями 69 не встановлено.
Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
Ураховуючи те, що стосовно обвинуваченого запобіжний захід не застосовувався, а сторони провадження не заявили клопотання про застосування відносно нього запобіжного заходу, суд не вбачає підстав для застосування запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.
Цивільний позов у рамках даного кримінального провадження не заявлено.
Процесуальні витрати у провадженні
Щодо стягнення витрат на правову допомогу потерпілому в сумі 148400,00 грн, 
За ч. 1 ст. 118 КПК процесуальні витрати складаються, в тому числі з витрат на правову допомогу, витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження, витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 120, ч.1 ст. 124 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача та цивільного відповідача, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, а у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
Так, правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо). Ця позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 208/7801/15-к.
Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК України).
Правову допомогу потерпілому ОСОБА_6 під час досудового розслідування та судового розгляду надавало адвокатське об`єднання «Поляк і партнери» на підставі договору № 97/24 про надання юридичної (правничої) допомоги від 01.04.2024.
Відповідно до Розділу 1 зазначеного договору, його предметом є зобов`язання адвокатського об`єднання надання юридичної (правничої) допомоги клієнту в обсязі та на умовах, передбачених цим договором. В свою чергу клієнт зобов`язаний оплатити послуги у порядку та строки обумовлені сторонами. Розділ 2 договору містить деталізацію повноважень адвокатського об`єднання. Гонорар та порядок здійснення розрахунків регламентується розділом 4, яка відповідно до п. 4.1 становить 40% розміру місячної мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня поточного року за годину роботи. Згідно п. 4.3, підставою для виплати гонорару є звіт (акт надання послуг), який повинен містити інформацію про вид наданої послуги; час витрачений на виконання; понесені фактичні витрати. В п. 4.4 зазначено, шо клієнт оплачує гонорар шляхом перерахування відповідної суми на рахунок АО не пізніше 5-ти днів з моменту отримання ним звіту (акту надання послуг). Далі, згідно п. 4.6.1, оплата гонорару здійснюється шляхом авансування вартості замовлених послуг, а згідно п. 4.6.3, після виконання робіт на суму авансу, на вимогу АО клієнт зобов`язаний проавансувати оплату наступної частини послуг, визначених замовленням. Відповідно до Звіту про надані послуги, такий підписаний (отриманий) ОСОБА_6 18.02.2026.
При цьому, інших належних документів, квитанцій про оплату, які б підтверджували обґрунтованість понесених витрат потерпілим за надання правової допомоги адвокатським об`єднанням, в тому числі і щодо опису виконаних робіт, потерпілим або його представником не надано.
Згідно зі ст. 118 КПК зазначені витрати є видом процесуальних витрат і в силу ст. 91 цього Кодексу їх розмір підлягає доказуванню в кримінальному провадженні. Відповідно до ст. 124 КПК суд вправі стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого лише витрати, які підтверджені документально.
Підтвердженням сплати коштів слугують квитанції до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо, оформлені у встановленому законом порядку. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 19 лютого, 20 жовтня 2020 року, 6 та 27 жовтня 2022 року в справах № 755/9215/15-ц, 208/7801/15-к, 554/1940/20, 753/10228/20 відповідно.
У цьому контексті необхідно зауважити, що ЄСПЛ, розглядаючи аналогічне питання в справі («East/West Alliance Limited проти України», заява № 19336/04), наголосив, що судові та інші витрати підлягають компенсації, тільки якщо буде доведено, що вони були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим; зміст угоди про надання юридичних послуг не може бути обов`язковим для суду, адже необхідно оцінити рівень судових та інших витрат з урахуванням того, чи були вони понесені фактично, а також чи була їх сума співмірною.
Слід зазначити, що доводи сторони захисту в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні клопотання представника потерпілого - відсутності цивільного позову потерпілого у даному провадженні, не заслуговують на увагу, оскільки цивільний позов і процесуальні витрати на адвоката, це різні правові інститути. 
Процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (Постанова ВС від 28 жовтня 2020 року у справі № 461/85/19), та компенсуються за фактом їх документального підтвердження та оцінки їхньої необхідності й розумності.
Ураховуючи вищенаведене, відсутні обґрунтовані підстави для задоволення клопотання представника потерпілого про стягнення витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оскільки надані докази не підтверджують факт понесення таких витрат.
Щодо стягнення витрат пов`язаних із прибуттям представника потерпілого до місця досудового розслідування та судового провадження в сумі 15840,00 грн, 
Згідно зі змістом ч. 1 ст. 121 КПК України витрати, пов`язані із прибуттям до місця судового провадження є процесуальними витратами, зокрема, це витрати представника потерпілого, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат стороні, пов`язаних із прибуттям до суду, необхідно виходити з конкретних обставин справи, зважаючи на вид транспорту, яким скористалась особа, а також документи, подані нею на підтвердження здійснення цих витрат. Якщо на підтвердження здійснених стороною витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, подано документи щодо проїзду транспортом загального користування, то такі витрати повинні бути відшкодовані у розмірі вартості квитка, з урахуванням обмежень, встановлених чинним законодавством. Такі витрати також можуть бути відшкодовані у розмірі витрат на пально-мастильні матеріали, з урахуванням встановлених норм за 1 кілометр пробігу, якщо вони підтверджені документально.
Потерпілим ОСОБА_6 та його представником при розрахунку відстані, яку необхідно було подолати до суду та зазначенні розрахунку витрат щодо кількості пального на вказану відстань, а також марки автомобіля адвоката потерпілого, не надано відповідні документи з технічними характеристиками на нього та докази на підтвердження фактичних витрат вартості придбаного пального та його кількості.
Отже, відсутні належні і достатні документальні підтвердження витрат на паливно-мастильні матеріали, такі витрати є необґрунтованими. Враховуючи вищенаведене, в частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_6 витрат понесених адвокатом потерпілого на пальне в сумі 15840,00 грн слід відмовити.
Інші процесуальні витрати у кримінальному провадженні та речові докази відсутні.
Керуючись статтями 7, 17, 100, 124, 301, 302, 368-371, 374, 381, 382 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 75 (сімдесяти п`яти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1275 (одна тисяча двісті сімдесят п`ять) грн 00 коп.
Запобіжний захід ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили - не обирати.
Роз`яснити ОСОБА_3 , що відповідно до ч. 1 ст. 26 КВК України він зобов`язаний сплатити штраф у місячний строк після набрання вироком суду законної сили і повідомити про це уповноважений орган з питань пробації за місцем проживання шляхом пред`явлення документа про сплату штрафу, а у разі несплати штрафу у вказані строки, суд за поданням уповноваженого органу з питань пробації розглядає питання про розстрочку виплати несплаченої суми штрафу або заміну несплаченої суми штрафу покаранням у виді громадських, виправних робіт або позбавлення волі відповідно до закону.
Вирок може бути оскаржений до Чернівецького апеляційного суду через Путильський районний суду Чернівецької області протягом 30 (тридцяти) днів з дня отримання копії вироку.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.
У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору в порядку, визначеному статтями 376, 615 КПК України. 

Суддя ОСОБА_1