ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
22 квітня 2026 року 	Справа № 280/11199/25 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної казначейської служби України (вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, 01601) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів,
ВСТАНОВИВ:
19.12.2025 засобами системи «Електронний суд» до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Державної казначейської служби України (далі – відповідач), в якій позивач просить суд:
визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.09.2021 в адміністративній справі № 280/2977/21, яке набрало законної сили 08.06.2022;
стягнути з Держави в особі відповідача за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача за період 20.06.2025 по 19.12.2025 інфляційні виграти у розмірі 1 727,36 грн та 3% річних у розмірі 2 162,44 грн за прострочення виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.09.2021 в адміністративній справі № 280/2977/21, яке набрало законної сили 08.06.2022, яким стягнуто на користь позивача кошти в сумі 143 768,58 грн.
Також просить cтягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати по сплаті судового збору.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20.09.2021 по справі №280/2977/21 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та вирішено стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду у сумі 143 768,58 грн за період з 18.04.2020 по 27.08.2020. Задля виконання вказаного судового рішення 05.09.2022 Запорізьким окружним адміністративним судом було видано виконавчий лист, який згодом позивачем було пред`явлено для виконання. Натомість зазначене вище рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.09.2021 по справі №280/2977/21 по теперішній час не виконано. На відповідні звернення Державна казначейська служба України листом № 5-12-12/25370 від 17.11.2025 повідомила позивачу, що обсягу затверджених боржнику асигнувань недостатньо для виконання всіх наявних рішень суду, у повному обсязі. Таким чином, на виконанні в органах державного казначейства знаходиться рішення суду, яке повністю не виконане надто тривалий час і поза розумними строками виконання. Відтак, очевидним, на думку позивача, є порушення відповідачем термінів виконання рішення суду та відповідно протиправна бездіяльність Державної казначейської служби України щодо несвоєчасного виконання рішення суду, у зв`язку з чим та з метою стягнення належних сум на його користь, позивач просить суд задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі.
Ухвалою від 23.12.2025 у справі відкрите спрощене позовне провадження, судовий розгляд призначений без повідомлення (виклику) учасників справи.
02.01.2026 засобами системи «Електронний суд» від відповідача до суду надійшов відзив на позов, який містить клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін (не за правилами спрощеного позовного провадження). 
В обґрунтування відзиву відповідач зазначає, що доводи позивача щодо допущення відповідачем протиправної бездіяльності є помилковими, оскільки з моменту отримання пакету виконавчого листа Запорізького окружного адміністративного суду по справі №280/2977/21 Головним управлінням Державної казначейської служби України у Запорізькій області вчиняються дії, передбачені Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011. Зауважено, що боржником за виконавчим листом у справі №280/2977/21 є ДСА України. Відтак, термін виконання виконавчого листа залежить від вчинених ДСА України дій та встановлення боржнику необхідних бюджетних асигнувань за бюджетною програмою КПКВК 0501150. Вважає передчасною вимогу позивача, оскільки порушене питання має вирішуватися після виконання судового рішення. Додатково відзначено, що ані Державна казначейська служби України, ані Держава не є боржником у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, який прострочив виконання грошового зобов`язання за судовим рішенням у справі №280/2977/21, а тому не повинні нести відповідальність. Таким чином заявляючи вимоги щодо стягнення інфляційних витрат з Казначейства, позивач фактично намагається перекласти відповідальність за невиконання рішення боржником на Казначейство. З огляду на вищенаведене представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
05.01.2026 засобами системи «Електронний суд» від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просить відмовити у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні.
Ухвалою від 05.01.2026 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи з повідомленням сторін (не за правилами спрощеного позовного провадження).
Інших заяв чи клопотань станом на дату постановлення цього рішення до суду не надійшло.
Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим 03.09.2004 Голосіївським РУ ГУМВС України в місті Києві.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20.09.2021 по справі №280/2977/21, яке набрало законної сили 08.06.2022 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та вирішено стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду у сумі 143 768,58 грн за період з 18.04.2020 по 27.08.2020.
05.09.2022 видано виконавчий лист по справі №280/2977/21.
05.09.2022 позивач звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області із заявою про виконання рішення суду, у якій просив стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на його користь на підставі виконавчого листа Запорізького окружного адміністративного суду по справі №280/2977/21 недоплачену суддівську винагороду у сумі 143 768,58 грн за період з 18.04.2020 по 27.08.2020.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 26.09.2022 задоволено заяву Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області про зміну способу і порядку виконання рішення суду та змінено спосіб і порядок виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.09.2021 по справі №280/2977/21 на стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду у сумі 143 768,58 грн. (сто сорок три тисячі сімсот шістдесят вісім гривень 58 копійок), за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року, шляхом здійснення безспірного списання коштів за бюджетною програмою КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», яку закріплено за Державною судовою адміністрацією України (вул.Липська, 18/5, м.Київ, 01601, ЄДРПОУ 26255795)».
На звернення позивача Державна казначейська служба України листом №5-12-12/25370 від 17.11.2025, окрім іншого, повідомила, що обсягу затверджених боржнику асигнувань недостатньо для виконання всіх наявних рішень суду, у повному обсязі. Крім того роз`яснено, що судові рішення виконуються у встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» порядку черговості.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.09.2021 в адміністративній справі № 280/2977/21, яке набрало законної сили 08.06.2022, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до статті 1 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі – Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012№4901-VI (далі – Закон №4901-VI) держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).
Згідно з частиною першою статті 3 Закону №4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Частиною другою, четвертою статті 3 Закону №4901-VI обумовлено, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.
Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4901-VI виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, не було подано в строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення.
Заборгованість погашається в такій черговості: у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника; у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами; у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду.
Бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік.
З метою реалізації пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4901-VI постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 №440 затверджено Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою (далі – Порядок № 440), пунктом 2 якого передбачено, що боржник - це зазначений у рішенні суду або виконавчому документі суб`єкт, який повинен сплатити кошти або вчинити інші дії майнового характеру щодо особи, на користь чи в інтересах якої ухвалено це рішення.
Згідно з пунктами 3, 4 Порядку №440 рішення подаються до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості.
Заявник подає до органу державної виконавчої служби: заяву про виконання рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних для перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв`язку, якщо зазначений рахунок відсутній; оригінал (дублікат) виконавчого документа або рішення суду (належним чином завірену його копію); копію довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідному органу державної податкової служби і мають відмітку у паспорті або до паспорта яких внесені дані про реєстраційний номер облікової картки платника податків) та копію паспорта громадянина.
Частиною першою статті 5 Закону №4901-VI передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Відповідно до пункту 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року №845 (далі – Порядок №845) безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.
Згідно з пунктом 3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Згідно з пунктом 50 Порядку №845 компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується: Казначейством, якщо боржником є державний орган; державним виконавцем, якщо боржником є підприємство, установа, організація або юридична особа, зазначені в пункті 48 цього Порядку.
Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.
Згідно з пунктом 51 Порядку №845 в рішенні (постанові) про виплату компенсації зазначаються: назва і дата видачі виконавчого документа, найменування органу, що його видав; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), код згідно з ЄДРПОУ або податковий номер (для юридичних осіб), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) або серія і номер паспорта для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття такого номера, реквізити рахунків стягувача і боржника; дата надходження документів та відомостей, необхідних для перерахування коштів, дата закінчення встановленого законом строку для перерахування коштів, дата перерахування коштів стягувачу; строк прострочення платежу; реквізити рахунка, з якого здійснюється безспірне списання; спосіб перерахування коштів стягувачу; сума нарахованої компенсації.
Рішення про виплату компенсації затверджується Головою Казначейства, а постанова - керівником органу державної виконавчої служби.
З наведених вище положень та пунктів 33 і 47 Порядку №845, норм частини першої статті 3 Закону №4901-VI слідує, що відповідальним за виконання судових рішень, що гарантовані державою, а також виплати компенсації стягувачу, у разі неперерахування коштів за рішенням суду, є саме ДКС України (Казначейство), яка є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
При цьому з приписів статті 5 Закону №4901-VI слідує, що компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду виплачується у зв`язку із затримкою виконання судових рішень про стягнення коштів.
Отже, виходячи з аналізу норми, закріпленої у частині першій статті 5 Закону №4901-VI, підставою для виплати стягувачу компенсації, передбаченої цим Законом, слугує порушення органом казначейства строків перерахування коштів на виконання рішення суду про стягнення коштів з органу державної влади.
З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що з 13.12.2022 Державна казначейська служба України прийняла до виконання виконавчий лист №280/2977/21 разом із ухвалою про зміну способу та порядку виконання судового рішення.
Натомість, на даний час рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.09.2021 в адміністративній справі № 280/2977/21, яке набрало законної сили 08.06.2022 залишається невиконаним.
Суд відхиляє твердження відповідача про те, що у нього відсутні правові підстави для нарахування та виплати позивачу компенсації в розмірі 3% річних за несвоєчасне виконання рішення та зазначає, що Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 у справі №825/370/17 (за подібних підстав та предмету позову) дійшов висновків, що стаття 5 Закону №4901-VI передбачає обов`язок нарахування центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу.
Відтак, суд погоджується з доводами позивача відносно того, що нарахування зазначеної компенсації згідно чинного законодавства передбачено за порушення термінів виконання рішення суду про стягнення коштів безпосередньо з державного органу, який є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі Горнсбі проти Греції , п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі Immobiliare Saffi проти Італії , заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).
Неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу № 1 (п. 53 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Войтенко проти України від 29 червня 2004 року № 18966/02).
Суд зазначає, що позивач, отримавши судове рішення про стягнення на його користь недоплаченої суддівської винагороди та пред`явивши це рішення до органу казначейської служби, мав законні сподівання на його безперешкодне та швидке виконання.
Згідно рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів №13 (2010) Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio». Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.
Так, у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» за заявою №40450/04, п. п. 56 - 58 та 66 - 70 Європейський Суд з прав людини неодноразово постановляв, що у зв`язку з тривалим невиконанням рішень, винесених на користь заявників, мало місце також порушення ст. 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного національного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.
У пункті 1 статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 №475/97-ВР зазначено, що «Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою, і без укладання спеціальної угоди, юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції», а ст.ст. 13 і 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права» та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.
Враховуючи наведене, суд вважає правомірними доводи позивача стосовно наявності у останнього права на отримання компенсації за несвоєчасне виконання судового рішення, передбаченої Законом №4901-VI.
Аналогічна правова позиція щодо застосування статті 5 Закону №4901-VI викладена у постанові Верховного Суду від 29.02.2024 у справі № 620/1788/21.
Водночас, враховуючи наведене, суд вважає помилковими посилання відповідача на черговість виконання рішень суду, оскільки, враховуючи приписи норми частини четвертої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та положень абзацу 2 пункту 48 Порядку №845 щодо строку перерахування коштів, законодавцем визначені чіткі часові межі виконання рішень суду. У будь-якому разі черговість здійснення перерахування коштів стягувачу за рішенням суду повинна узгоджуватися з такими приписами закону й рішення судів можуть виконуватися за чергою, однак, у тримісячний строк.
Вказана позиція узгоджується з позицією, викладеною Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові №826/9879/16 від 20.05.2019.
Також суд враховує позицію Європейського Суду з прав людини, який у рішенні від 08.11.2015 у справі «Кечко проти України» зазначив, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
У зв`язку з цим посилання на те, що на виконанні в органі Казначейства перебуває судових рішень на значно більшу суму, ніж було виділено законами України про Державний бюджет України також відхиляються судом як необґрунтовані.
Суд на основі досліджених під час розгляду справи доказів встановив, що Державна казначейська служба України не виконала обов`язку, визначеного статтею 3 Закону №4901-VI та не забезпечила своєчасне перерахування позивачу коштів за виконавчим листом, що перебував на виконанні у відповідача.
Наведене свідчить, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо несвоєчасного виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.09.2021 в адміністративній справі № 280/2977/21, яке набрало законної сили 08.06.2022.
Велика Палата Верховного Суду у справі №420/2411/19 від 09.11.2023 наголосила на тому, що в разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI установлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення. До того ж застосування наведеного механізму стимулюватиме виконання державою судових рішень про стягнення з неї коштів в межах визначеного частиною четвертою статті 3 Закону №4901-VI строку, оскільки у протилежному разі - прострочення виконання рішення суду є підставою для нарахування та стягнення з держави 3 % річних та інфляційних втрат.
Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18), від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц)).
Окрім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18) зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.
Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №686/7081/21 (провадження №14-91цс22)).
Отже, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини другої статті 625 ЦК України.
Закон №4901-VI не обмежує поширення дії статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання боржником (зокрема, державою) його грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовуються лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 у справі №420/2411/19).
Виходячи з наведених положень суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо наявності підстав стягнення з відповідача компенсації в розмірі трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.09.2022 у справі №280/2977/21 та інфляційних втрат у відповідності до положень статті 625 ЦК України.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики (Державним комітетом статистики України) і не пізніше 10 числа кожного місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону (стаття 4).
З урахуванням заявленого в позовній заяві періоду (з 20.06.2025 по 19.12.2025), сума боргу підлягає компенсаторним процедурам, передбаченим частиною другою статті 625 ЦК України (інфляційні втрати), та має бути розрахована наступним чином.
За даними Державної служби статистики України у 2025 році індекс інфляції склав: липень – 99,8 %, серпень – 99,8 %, вересень – 100,3 %, жовтень – 100,9 %, листопад – 100,4 %, грудень – 100,2 %. Сукупний індекс інфляції відповідно становить – 101,4%.
Період з 20.06.2025 по 30.06.2025 на враховується оскільки він становить менше 15 днів.
Відтак, інфляційні нарахування становлять 2 012,76 грн = 143 768,58 грн (сума боргу) * 101,4% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 143 768,58 грн (сума боргу).
Вирахувана судом сума інфляційного збільшення є більшою ніж вирахувано позивачем, оскільки в його розрахунку не врахований індекс інфляції за грудень 2025 року. Відповідно, з метою ефективного захисту прав позивача, керуючись приписами ч. 2 ст. 9 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межи заявлених позивачем вимог.
Щодо розрахунку 3% річних за період з 20.06.2025 по 19.12.2025, то суд зазначає таке.
Так, за період з 20.06.2026 по 19.12.2025 (183 дні простроченого зобов`язання) сума становить 2 162,44 грн = 143 768,58 (сума боргу) * 3,000% (процентна ставка) / 100% * 183 (кількість днів прострочення зобов`язання) / 366 (кількість днів у році).
Таким чином, загальна сума інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання судового рішення, що підлягає стягненню за цим позовом з Держави в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунок на користь позивача становить 4 175,20 грн, із яких інфляційні витрати у розмірі 2 012,76 грн та 3% річних у розмірі 2 162,44 грн.
Щодо інших посилань учасників справи, суд зазначає, що вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.
У рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно із пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
На підставі системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.
Згідно з частиною 1 статті 143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем сплачено судовий збір у загальному розмірі 968,96грн, що підтверджується квитанцією №0907-0992-1004-8998 від 19.12.2025.
Зважаючи на вищевикладене, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 968,96грн підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України.
Керуючись статтями 9, 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної казначейської служби України (вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, 01601) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів, – задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо несвоєчасного виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.09.2021 в адміністративній справі № 280/2977/21, яке набрало законної сили 08.06.2022.
Стягнути з Держави в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 за період 20.06.2025 по 19.12.2025 інфляційні витрати у розмірі 2 012,76 грн (дві тисячі дванадцять гривень 76 копійки) та 3% річних у розмірі 2 162,44 грн (дві тисячі сто шістдесят дві гривні 44 копійки) за прострочення виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.09.2021 в адміністративній справі № 280/2977/21, яке набрало законної сили 08.06.2022, яким стягнуто на користь позивача кошти в сумі 143 768,58 грн. 
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України (вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, Київська область, 01601, код ЄДРПОУ 37567546) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок). 
Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення виготовлено та підписано 22 квітня 2026 року.

Суддя Р.В.Кисіль