ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 461/1665/19
провадження № 61-9265св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Грушицького А. І.,
суддів: Ігнатенка В. М., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В.

учасники справи:
позивач - Львівська міська рада,
відповідач - ОСОБА_1 ,
треті особи: управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», державний реєстратор управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Львівській області Тузяк Павло Тарасович, управління державної реєстрації Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів),

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 04 червня 2024 року у складі колегії суддів Крайник Н. П., Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р.

у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», державний реєстратор управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Львівській області Тузяк Павло Тарасович, управління державної реєстрації Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування реєстрації права власності.

Короткий зміст позовних вимог 

У березні 2019 року Львівська міська рада звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , треті особи: управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», державний реєстратор управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Львівській області Тузяк П. Т., управління державної реєстрації Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування реєстрації права власності.

Позов Львівська міська рада обґрунтовувала тим, що за нею зареєстровано право власності на цілий будинок АДРЕСА_1 .

Отже, оскільки позивач є власником цілого будинку, то є і власником всіх приміщень, які розміщені у підвалі цього будинку, у тому числі власником комори, розміщеної у підвалі цього будинку, площею 171,4 кв. м.

Львівська міська рада, як власник цієї комори, не приймала рішення про її відчуження.

Спірна комора у підвалі є за своїм статусом окремим та самостійним нежитловим приміщенням, яке розміщене у будинку АДРЕСА_1 , і є самостійним об`єктом нерухомого майна, доказом чого є технічний паспорт та факт передачі цього приміщення в оренду іншим особам в минулому.

Таким чином, державний реєстратор самовільно без належної правової підстави, здійснив запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на спірне приміщення за ОСОБА_1 . 

На тій підставі, що спірна комора у підвалі є самостійним та окремим об`єктом нерухомості - нежитловим приміщенням, яке розміщене у підвалі будинку АДРЕСА_1 , яке перебувало у власності Львівської міської ради і вибуло з власності територіальної громади м. Львова поза волею власника, тому спірна комора підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння.

Львівська міська рада просила суд:
- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна - комору в підвалі загальною площею 171,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 127607946101) та передати його Львівській міській раді;
- скасувати реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна: комору в підвалі загальною площею 171,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 127607946101) із закриттям розділу державного реєстру речових прав на нерухоме майно;
- визначити порядок виконання судового рішення, вказавши, що воно є підставою для внесення змін в розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 127607946101, шляхом вилучення відомостей щодо комори в підвалі площею 171,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Галицький районний суд м. Львова рішенням від 23 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовив за безпідставністю.

Львівський апеляційний суд постановою від 07 червня 2022 року апеляційні скарги Львівської міської ради та управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради задовольнив частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 вересня 2020 року скасував та ухвалив у справі нове судове рішення, яким позов задовольнив частково.

Витребував з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна - комору в підвалі загальною площею 171,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 127607946101) та передав його в спільну сумісну власність співвласникам будинку АДРЕСА_1 .

Скасував реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - комору в підвалі загальною площею 171,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 127607946101) із закриттям розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В задоволенні решти позову відмовив.

Верховний Суд постановою від 05 липня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково, касаційну скаргу Львівської міської ради задовольнив, постанову Львівського апеляційного суду від 07 червня 2022 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що Львівська міська рада була неналежним чином повідомлена про розгляд справи судом апеляційної інстанції 07 червня 2022 року.

Львівський апеляційний суд постановою від 04 червня 2024 рокуапеляційну скаргуЛьвівської міської ради та апеляційну скаргу управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради задовольнив частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 вересня 2020 року скасував.

Ухвалив нову постанову, якою позов Львівської міської ради задовольнив частково.

Витребував з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна - комору в підвалі загальною площею 171,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 127607946101) та передав його Львівській міській раді.

Вніс відповідні зміни у розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 127607946101 щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , виключивши відомості щодо комори в підвалі загальною площею 171,4 кв. м.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що доказів того, що призначенням спірних приміщень є обслуговування багатоквартирного будинку, матеріали справи не містять. Навпаки, з часу заведення інвентаризаційної справи на будинок, такі приміщення числилися як службові, перебували на балансі комунального підприємства Львівської міської ради, використовувалися комунальним підприємством в інтересах підприємства, а також передавалися в оренду третім особам для здійснення господарської діяльності.
Тому, доводи позивача щодо того, що майно, яке належало територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради на праві комунальної власності вибуло поза волею власника, апеляційний суд вважав доведеними, а здійснення реєстратором реєстрації права власності на таке за відповідачем, суд оцінив як порушення реєстратором статей 24, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув, що призвело до ухвалення незаконного рішення у справі, яке підлягає скасуванню з ухваленням у справі нової постанови.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У касаційній скарзі, поданій у червні 2024 року до Верховного Суду,  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її із Галицького районного суду м. Львова.

01 серпня 2024 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

На підставі ухвали Верховного Суду від 11 лютого 2025 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно із протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 11 лютого 2025 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Ігнатенко В. М., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Пророк В. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

В касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 916/2069/17, від 13 листопада 2018 року у справі № 904/819/17, від 15 травня 2019 року у справі № 906/1169/17, від 16 грудня 2020 року у справі № 914/554/19 та інших.

У касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази про те, що спірні підвальні приміщення відразу були збудовані як окреме нежитлове приміщення (самостійний об`єкт нерухомості) у складі багатоквартирного будинку. Речове право на спірне приміщення як на окреме нежитлове приміщення у позивача не виникло (тобто у позивача відсутнє право власності на спірне майно). Спірне приміщення є допоміжним приміщенням багатоквартирного будинку, яке належить на праві спільної сумісної власності всім співвласникам багатоквартирного будинку.

Доводи інших учасників справи

У липні 2024 року Львівська міська рада надіслала відзив на касаційну скаргу у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Фактичні обставини справи

Суд встановив, що будинок АДРЕСА_1 є багатоквартирним житловим будинком. Право власності на вказаний будинок за територіальною громадою м. Львова зареєстровано в цілому на підставі рішення Галицького (Ленінського) райвиконкому м. Львова від 14 квітня 1987 року № 222. Квартири у вказаному будинку належать на праві власності різним фізичним особам.

Нежитлове приміщення площею 60,8 кв. м на першому поверсі цього будинку відповідач ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 22 січня 2014 року (т. 1 а. с. 14).

Право власності на вказане нежитлове приміщення площею 60,8 кв. м ОСОБА_2 набула на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення способом викупу від 16 травня 2006 року, укладеного з управлінням комунального майна Львівської міської ради (т. 1 а. с. 13).

26 травня 2006 року обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» провело державну реєстрацію права приватної власності суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2 на нежитлові приміщення першого поверху загальною площею 60,8 кв. м в будинку АДРЕСА_1 , що відображено в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14888702).

06 серпня 2013 року державний реєстратор Львівського міського управління юстиції Величко А. С. переніс запис про право власності ОСОБА_2 на нежитлові приміщення першого поверху площею 60,8 кв. м на АДРЕСА_1 з Реєстру прав власності в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 127607946101).

Підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу від 16 травня 2006 року № 1603, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Попович Г. І., акт приймання-передачі від 26 травня 2006 року № 1603, видавник: Львівська міська рада, витяг № 10759386, виданий 26 травня 2006 року, видавник: обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки».

22 січня 2014 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А. В., ОСОБА_2 відчужила нежитлові приміщення першого поверху площею 60,8 кв. м на АДРЕСА_1 ОСОБА_1 . Згідно із пунктом 1 цього договору об`єктом продажу за цим договором є нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 60,8 кв. м в будинку АДРЕСА_1 .

Як відомо з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 22 лютого 2016 року державний реєстратор управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Львівській області Тузяк П. Т. прийняв рішення (індексний номер рішення 28369213) про внесення в розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно змін щодо об`єкта нерухомого майна, а саме в описі об`єкта нерухомого майна зазначено: нежитлове приміщення площею 60,8 кв. м, комора в підвалі 171,4 кв. м.

Згідно із інформації, наявної у матеріалах інвентаризаційної справи на будинок, спірна комора складається з наступних приміщень в підвалі будинку АДРЕСА_1 : приміщення ІХ площею 14,5 кв. м; Х площею 8,3 кв. м; ХІ площею 24,4 кв. м; ХІІ площею 22,9 кв. м; ХІІІ площею 32,4 кв. м; ХІV площею 24,6 кв. м; ХV площею 23,2 кв. м; ХVI площею 8,5 кв. м; ХVIІ площею 11,2 кв. м; ХVIІІ площею 1,4 кв. м. Зазначені приміщення значаться як службові приміщення, мають окремий вхід з вулиці, знаходяться на балансі ЛМКП «Айсберг».

Зазначені приміщення управління комунального майна Львівської міської ради неодноразово передавало в оренду третім особам, зокрема за договором оренди на частину цих приміщень площею 71,8 кв. м від 13 травня 2009 року № 7152-9 строком до 12 травня 2012 року та з цим же орендарем 13 червня 2008 року було укладено договір оренди іншої частини спірних приміщень площею 99,6 кв. м, строк дії договору до 12 червня 2011 року.

Згідно даних технічного паспорта на спірні приміщення, такі зазначено як нежитлові приміщення (т. 1 а. с. 149-152).

Комора в підвалі площею 171,4 кв. м не була об`єктом купівлі-продажу за договорами купівлі-продажу.

Львівська міська рада не приймала рішення про відчуження спірних підвальних приміщень площею 171,4 кв. м у будинку АДРЕСА_1 .

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права 
і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення) (пункт 2 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна (пункт 3 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц вказано, що: «нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. На час приватизації позивачами квартир було чинним Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затверджене наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, у пункті 17 якого прямо вказувалося, що нежилі приміщення житлового фонду, які використовуються підприємствами торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування населення на умовах оренди, передаються у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Порядок передачі відомчого житлового фонду у комунальну власність визначається Кабінетом Міністрів України. З наведених норм убачається, що у житлових будинках можуть бути як допоможні, так і нежилі приміщення, які мають окреме, незалежне призначення (магазини, кафе, перукарні, художні майстерні тощо). У багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 Житлового кодексу Української РСР) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає. Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання».

Суд апеляційної інстанції встановив, що будинок АДРЕСА_1 - багатоквартирний житловий будинок, право власності на який належить територіальній громаді Львова згідно з рішенням Галицького райвиконкому від 14 квітня 1987 року № 222. Квартири у будинку належать різним фізичним особам.

Нежитлове приміщення площею 60,8 кв. м на першому поверсі ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 22 січня 2014 року. ОСОБА_2 набула право власності на це приміщення 16 травня 2006 року шляхом викупу у Львівської міської ради. Державна реєстрація права власності була здійснена 26 травня 2006 року, а 06 серпня 2013 року запис перенесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

22 лютого 2016 року державний реєстратор вніс зміни до реєстру, зазначивши, що об`єкт включає комору площею 171,4 кв. м у підвалі. В інвентаризаційній справі спірна комора складається з дев`яти приміщень, які значаться як службові, мають окремий вхід з вулиці та перебувають на балансі ЛМКП «Айсберг».

Управління комунального майна Львівської міської ради неодноразово ці приміщення передавало в оренду. Згідно із техпаспортом, приміщення є нежитловими.

Матеріали справи не містять доказів того, що спірні підвальні приміщення у будинку АДРЕСА_1 використовувалися мешканцями для обслуговування будинку або були призначені для загального користування.

Проаналізувавши договір купівлі-продажу від 16 травня 2006 року, який укладений між управлінням комунальної власності Львівської міської ради та ОСОБА_2 , а також договір купівлі-продажу від 22 січня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції встановив, що комора в підвалі загальною площею 171,4 кв. м не входила до предмета цих правочинів та не була відчужена в межах зазначених угод.

Крім того, Львівська міська рада не ухвалювала жодних рішень щодо відчуження спірних підвальних приміщень загальною площею 171,4 кв. м, розташованих у будинку АДРЕСА_1 . Зокрема, не приймала рішень про передачу цих приміщень у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_1 або будь-яких інших осіб.

У постанові Верховного Суду від 11 серпня 2020 року у справі № 461/1119/18 вказано, щожитлові і нежитлові приміщення, які не були відчужені на користь фізичних та/або юридичних осіб, належать до комунальної власності територіальної громади міста. При цьому, державна реєстрація права комунальної власності на окремі об`єкти нерухомого майна в будинку комунальної власності для підтвердження правового титулу територіальної громади як власника певного об`єкта нерухомості не вимагається.

З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що відповідач під час реєстрації права власності на нежитлові приміщення підвалу загальною площею 171,4 кв. м, які розташовані у будинку АДРЕСА_1 , не надала державному реєстратору належних та достатніх документів, які б підтверджували правові підстави для набуття нею права власності на зазначені приміщення.

Зокрема, відсутні докази укладення будь-якого договору купівлі-продажу, міни, дарування чи іншого правочину, який би відповідав вимогам чинного законодавства та був підставою для переходу права власності. Також немає рішень органів місцевого самоврядування щодо приватизації, відчуження або передачі спірних підвальних приміщень у власність відповідача чи інших осіб.

Крім того, матеріали справи не містять доказів сплати відповідних платежів, пов`язаних із набуттям майна у власність, проведення інвентаризації чи належного оформлення технічної документації, що могло б підтвердити законність реєстрації права власності на ці приміщення. Відсутність таких документів свідчить про необґрунтованість набуття права власності відповідачем та може вказувати на порушення вимог законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Отже, державний реєстратор не мав правових підстав для реєстрації права власності на комору в підвалі загальною площею 171,4 кв. м в будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Відсутність належних правовстановлюючих документів, які б підтверджували набуття відповідачем права власності на зазначене майно, а також те, що Львівська міська рада не приймала жодних рішень щодо його відчуження чи передачі у приватну власність, свідчить про неправомірність вчинених реєстраційних дій.

Враховуючи ці обставини, суд апеляційної інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що доводи позивача про те, що майно, яке перебувало у комунальній власності територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради, вибуло поза волею власника, є обґрунтованими та підтверджуються матеріалами справи. Водночас реєстрація державним реєстратором права власності на це майно за відповідачем здійснена з порушенням вимог статей 24, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що свідчить про незаконність відповідних реєстраційних дій.

З огляду на те, що спірне майно вибуло з комунальної власності всупереч нормам чинного законодавства та без належного волевиявлення Львівської міської ради як власника, позивач має законні підстави для його витребування у відповідача відповідно до положень статті 388 ЦК України.

Подібні висновки щодо застосування норм права зазначені у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 914/3366/16.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04, § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Суд апеляційної інстанції встановив, що комора в підвалі загальною площею 171,4 кв. м не входила до предмета договорів купівлі-продажу та не була відчужена в межах зазначених угод. Повернення у комунальну власність нерухомого майна, яке незаконно вибуло із володіння територіальної громади, переслідує легітимну мету контролю за використанням цього майна відповідно до загальних інтересів громади.

Отже, Верховний Суд вважає, що витребування спірного нерухомого майна у відповідача не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 916/2069/17, від 13 листопада 2018 року у справі № 904/819/17, від 15 травня 2019 року у справі № 906/1169/17, від 16 грудня 2020 року у справі № 914/554/19 та інших є безпідставними, оскільки висновки у цій справі і у справах, які переглядаються, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено. 

Доводи касаційної скарги не спростовують зроблені у справі висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, підстав вийти за межі доводів касаційної скарги судом касаційної інстанції не встановлено.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення- без змін.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 04 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 	А. І. Грушицький  	
Судді 	В. М. Ігнатенко  	
	І. В. Литвиненко  	
	Є. В. Петров  	
	В. В. Пророк