Справа № 538/1419/25
Провадження № 2/538/48/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2026 року Лохвицький районний суд Полтавської області у складі:
головуючого судді – Бондарь В.А. 
за участю секретаря судового засідання – Андріяка О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Він фінанс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 23.06.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту № 201633. Відповідно до договору ТОВ «Авентус Україна» надало відповідачу позику у сумі 4000,00 грн. ТОВ «Авентус Україна» виконав умови договору про надання фінансового кредиту № 201633 від 23.06.2018 року та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 4000,00 грн, а відповідач належним чином не виконав взятих на себе зобов`язань щодо повернення суми позики та сплати пені і комісії, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед новим кредитором ТОВ «Він фінанс». 12.04.2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» укладено договір факторингу № 1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами. 15.11.2018 року укладено додаткову угоду № 8 та на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги № 9 від 15.11.2018 року про те, що на умовах договору право вимоги до ряду боржників, в тому числі до ОСОБА_1 , перейшло до нового кредитора ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». 25.07.2024 року відповідно до протоколу загальних зборів № 1706 ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» перейменовано на ТОВ «Він фінанс». Відповідно до розрахунку заборгованості, загальна сума заборгованості відповідача складає 16280,00 грн, а саме: сума основного боргу - 4000,00 грн, сума боргу за відсотками - 2160,00 грн, сума боргу за пенею і штрафами - 10120,00 грн. В зв`язку з вищевикладеним позивач просить поновити строк позовної давності та стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 21306,40 грн, яка складається з сума основного боргу - 4000,00 грн; сума боргу за відсотками - 2160,00 грн, сума боргу за пенею і штрафами - 10120,00 грн; суму збитків з урахуванням 3% річних 1466,54 грн, суму інфляційних втрат – 3559,86 грн, суми заборгованості, а також судовий збір.
Представник відповідача адвокат Василець С.О. надав додаткові пояснення по справі, відповідно до яких просили відмовити в задоволенні позовних вимог повністю у зв`язку з необґрунтованістю, окрім того було заявлено клопотання про застосування строків позовної відповідно до ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України про застосування строків позовної давності для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за пенею та штрафами.
В судовому засіданні представник позивача Бугера С.Ю. просила поновити строк позовної давності, задовольнити позовні вимоги повністю.
Адвокат Василець С.О. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову повністю за необґрунтованістю, нарахування заборгованості не підтверджено належними та допустимими доказами, окрім того заявив клопотання про застосування строків позовної давності в частині стягнення штрафів, 3 % річних та інфляційних втрат.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Статтею 207 ЦК України передбачено правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі в електронних), у листах, телеграмах, яким обмінялися сторони. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 3 ст. 639 ЦК України).
Частиною п`ятою ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму.
Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційнійсистемі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному ч. 6 ст. 11 цього Закону.
Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Керуючись статтею12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або домовленості сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Судом встановлено, що 23.06.2018 року, між ТОВ «Авентус Україна» та гр. ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту № 201633. Відповідно до індивідуальної частини договору № 201633 про надання фінансового кредиту, ТОВ «Авентус Україна», надав відповідачу позику у сумі 4000 грн, в електронному вигляді та підписаний відповідачем власноручним (цифровим) підписом клієнта, після верифікації особи позичальника кредитором, що відповідає вимогам частини 1 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до п. 1.1. даного Договору Товариство надає Клієнту грошові кошти в розмірі 4000,00грн.
Процентна ставка за користування кредитом становить 1,71% від суми кредиту за кожен день користування кредитом (пп.1.2.1. п.1.2. Договору). Строк дії Договору становить 30 днів (п.1.4. Договору). Сукупна вартість кредиту складає 151,3% від суми кредиту (у процентному виразі) або 6052,00 грн (у грошовому виразі) та включає проценти (відсотки) за користування кредитом 51,30% від суми кредиту (у процентному виразі) або 2052,00грн. (у грошовому виразі (п.1.3. Договору).
Метою укладення договору про надання фінансового кредиту № 201633 від 23.06.2018 року та отримання коштів, відповідач надав ТОВ «Авентус Україна» свої особисті дані, а саме: номер та серія паспорта, ідентифікаційний номер, місце проживання.
Відповідно до п. 1.7. невід`ємною частиною цього договору є Правила надання фінансових кредитів ТОВ «Авентус Україна», які розміщені на сайті www.creditplus.ua. 
12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (ТОВ «ВІН ФІНАНС») укладено договір факторингу № 1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами.
15.11.2018 року укладено додаткову угоду № 8 та на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги № 9 від 15.11.2018 року про те, що на умовах вищезазначеного договору право вимоги до ряду боржників в тому числі до гр. ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту № 201633 від 23.06.2018 року перейшло до нового кредитора - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (ТОВ «ВІН ФІНАНС»).
Позивач зазначає, що заборгованість відповідача складає 21306,40 грн, яка складається з 16280,00грн – суми заборгованості, 3559,86 грн – суми інфляційних втрат; 1466,54грн – суми 3% річних, які і просить стягнути з відповідача.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 не змогла пояснити за якої процентною ставкою був здійснений розрахунок за процентами. 
Відповідно до п. 1.2.1 Договору процентна ставка за користування кредитом становить 1,71% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Поряд з цим згідно довідки ТОВ «Авентус Україна» процентна ставка в день 1,80 %. В той же час позивач у поданій позовній заяві зазначає про наявність у відповідача перед позивачем заборгованості за процентами у розмірі 2160,00грн.
Суду не надано доказів повернення наданих кредитних коштів, тому суд дійшов до висновку про наявність правових підстав у позивача для стягнення заборгованості лише в частині тіла кредиту. 
Суд приходить, до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, оскільки нарахування такої заборгованості не підтверджено належними та допустимими доказами.
Щодо стягнення суми боргу за штрафами в розмірі 10120,00 грн представник позивача ТОВ «Він фінанс» в судовому засіданні не змогла пояснити, яким чином первісний кредитор нарахував суму боргу за пенею та штрафами. Матеріали справи не містять розрахунку суми заборгованості.
Відповідно до графіку розрахунків до договору про надання фінансового кредиту №201633 від 23 червня 2018 р., який являється Додатком №1 до Договору про надання фінансового кредиту №201633 від 23 червня 2018р. встановлено остаточну дату повернення кредиту та сплати нарахованих процентів – не пізніше 23 липня 2018 р. Пролонгація Договору про надання фінансового кредиту №201633 від 23 червня 2018 р. не відбулася. П. 4.4. Договору про надання фінансового кредиту №201633 від 23 червня 2018 р. встановлені розміри неустойки, штрафних санкцій, які можуть бути застосовані до відповідача, як позичальника, а саме: 
П. «4.4. У випадку прострочення повернення суми кредиту за користування кредитом Клієнт зобов`язаний сплатити Товариству: 
4.4.1. пеню в розмірі 3% (три процента) від суми кредиту за кожний день прострочення, починаючи з 4 (четвертого) дня прострочення. Строк нарахування пені не може перевищувати 90 (дев`яносто) днів. 
П. 4.4.2. на 4 (четвертий) день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 100 грн.
4.4.3. на 30 (тридцятий) день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 300 грн.
4.4.4. на 90 (дев`яностий) день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 500 грн.». 
Тобто пеня могла б бути нарахована тільки за період з 24 липня 2018р. по 21 жовтня 2018 р. 
Позивач не зміг довести правильність нарахування пені та штрафу, тому суд приходить до висновку, що в цій частині позовних вимог необхідно відмовити, у зв`язку з необґрунтованістю.
«Картка обліку виконання договору не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, нарахування процентів відповідно до укладеного договору на умовах, які вказані в позовній заяві, також не відображає інформацію про здійснення чи не здійснення відповідачем будь-яких проплат за кредитним договором, порядок, строк та алгоритм нарахування процентів за користування кредитом. Документ створений особисто позивачем та первісним кредитором, тобто не є первинним бухгалтерським документом. Отже, не є належним доказом наявності заборгованості, які суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону під час перевірки доводів позивача про реальне виконання чи невиконання кредитного договору боржником/відповідачем. у цьому документі та позові.
У Графіку розрахунків до договору про надання фінансового кредиту №201633 від 23 червня 2018р., який являється Додатком №1 до Договору про надання фінансового кредиту №201633 від 23 червня 2018р. встановлено остаточну дату повернення кредиту та сплати нарахованих процентів – не пізніше 23 липня 2018 р.
В той же такі умови не настали і автопролонгація Договору про надання фінансового кредиту №201633 від 23 червня 2018 р. не відбулася.
Щодо стягнення 3 % річних – 1465,54 грн, сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань – 3559,86 грн. Суд відмовляє у зв`язку з неправильним розрахунком позивача.
Згідно з частиною третьою статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту, щодо сплати споживачем пені за прострочення повернення кредиту.
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що в її постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) викладено висновок про те, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
При цьому матеріали справи не містять ні розрахунку суми заборгованості, ні розрахунку суми інфляційний втрат, ні розрахунку 3% річних.
Тому суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, а саме сума боргу за договором, яка підлягає стягненню з відповідачки становить 4000 грн, що складається з заборгованості за тілом кредиту. Така сума на думку суду буде справедливою та повною мірою забезпечить належне виконання зобов`язання відповідачем.
Щодо клопотання позивача про поновлення строків позовної давності суд зазначає наступне.
Позивач звернувся з позовною заявою 03.08.2025 року.
Згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257 цього Кодексу, продовжується на строк дії такого карантину.
Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 211 від 11.03.2020 р. «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» із змінами і доповненнями, якою встановлено з 12.03.2020 р. на усій території України карантин.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 р. № 651 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 р.
Поряд з цим, на момент подачі позовної заяви діяли положення, відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 р. № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 р. № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
З огляду на викладене, враховуючи строки початку перебігу позовної давності та продовження законом строків позовної давності на строк дії карантину та воєнного стану в Україні, також враховуючі, що позовна заява подана 04.08.2025 року, суд дійшов до висновку, що строк звернення до суду з вимогами про стягнення з відповідача заборгованості позивачем не пропущено.
Окрім цього, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, пропорційно задоволенню позовних вимог. 
Керуючись ст. ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд –

в и р і ш и в:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (код ЄДР 38750239) заборгованість за кредитним договором № 201633 від 23.06.2018 року в розмірі 4000,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» судовий збір в розмірі 454,70 грн.
В частині інших позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку передбаченому п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Бондарь