Справа № 487/2617/25
2/467/18/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2026 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Явіци І.В.,
за участю секретаря судового засідання – Рожкової Т.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Арбузинка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:

Обставини, що зумовили звернення позивача до суду, і вимоги, що висуваються до відповідача

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач через свого представника посилався на те, що 23 вересня 2024 року уклав із відповідачем договір позики №73473388 шляхом обміну електронними повідомленнями та прийняття (акцепту) умов, який був підписаний у порядку ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». 
Так, сторони обумовили, що позивач зобов`язується передати у власність відповідача грошові кошти для задоволення власних потреб шляхом їх перерахування на банківський рахунок відповідача із використанням реквізитів електронного платіжного засобу останнього.
А відповідач, у свою чергу, зобов`язався повернути позивачу таку ж саму суму в обумовлений строк та сплатити проценти за користування позикою, а так само і комісію за її надання.
Тим самим, сторони погодили, що позивач надає відповідачу 10000,00 грн. строком на 30 днів (до 22 жовтня 2024 року) із встановленням фіксованої процентної ставки у розмірі 0,500% в день, яка діє протягом строку договору (п.п. 2.2 п.2 договору).
Водночас, процентна ставка за понадстрокове користування позикою (пеня) становить 2,7 % в день.
Тоді як у п. 2.4. договору сторонами узгоджено, що комісія за надання позики складає 15% від її суми, що у гривневому еквіваленті становить 1 500,00 грн.
Тож, на виконання умов укладеного договору, позивач перерахував на картковий рахунок відповідача № НОМЕР_1 обумовлену суму позики – 10 000,00 грн. Номер рахунку був наданий відповідачем і міститься у реквізитах договору позики.
Однак, відповідач своїх зобов`язань за договором не виконав, отриману ним суму позики не повернув, процентів за користування нею та обумовлену суду комісії не сплатив, внаслідок чого заборгував позивачу 17 860,00 грн., із яких: 10 000,00 грн. – заборгованість за основним боргом; 1 500,00 грн. – заборгованість за базовими процентами; 4 860,00 грн. – заборгованість за процентами на прострочену позику та 1500,00 грн. – заборгованість за комісією.
З цим позивач просив суд стягнути із відповідача на його користь зазначену вище заборгованість за договором позики, а так само і судовий збір у розмірі 3 028,00 грн. разом із витратами на професійну правничу допомогу у розмірі 7 100,00 грн.

Процесуальні дії суду у межах справи

Провадження за цими вимогами було відкрите ухвалою від 26 червня 2025 року, якою, окрім цього, було визначено строк для подання сторонами заяв по суті справи (відзиву/відповіді на відзив).
Ухвалою від 01 вересня 2025 року забезпечено участь представника відповідача в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Ухвалою від 20 жовтня 2025 року було поновлено судовий розгляд справи.
Ухвалою від 11 листопада 2025 року у задоволенні клопотання представника відповідача про поновлення пропущеного строку для подання відзиву було відмовлено.

Позиція учасників справи і процесуальна поведінка щодо неї

Представники сторін, так само як і сам відповідач, в судове засідання не з`явились, хоча про дату, час і місце його проведення були повідомні належно, клопотали про розгляд справи за їх відсутності.
Паралельно представник відповідача надала додаткові пояснення по справі, у яких викладено позицію щодо суті пред`явлених позивачем вимог.
Суд, беручи до уваги відмову у поновленні процесуального строку для подання відзиву, однак, з огляду на правовий принцип «Audi alteram partem» («нехай інша сторона також буде почута»), при ухваленні рішення по суті спору врахує висловлену у письмових поясненнях позицію сторони відповідача.
Зокрема, суть заперечень сторони відповідач полягає у наступному:

1. Відсутні докази перерахування відповідачу коштів за договором позики 

Зокрема, сторона відповідача свою позицію аргументувала тим що, відповідь АТ «Такосмбанк» носить суто інформаційний характер, а тому з неї неможливо встановити факт дійсного перерахування позивачем грошових коштів на рахунок відповідача у порядку виконання умов договору позики.
Крім цього, відсутні докази належності платіжної карти саме відповідачу, а не іншій особі, так як відсутня інформація про повний номер банківської картки, найменування, реєстраційного коду банку – емітента картки та особового рахунку у форматі IBAN UA, який відкрито саме на відповідача.
Долучені довідки не є документами первинного бухгалтерського обліку, які б підтверджували факт переказу коштів на рахунок відповідача.
Отже, на думку сторони відповідача, доказами, які можуть підтвердити факт надання відповідачу і отримання ним коштів, і, як наслідок, наявність чи відсутність заборгованості, у т.ч. і її розмір, можуть бути виключно первинні бухгалтерські документи, оформлені відповідно до норм ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та відповідно до п. 51 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, що затверджене постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75.
Так як лише первинні документи містять відомості про операцію.
Тоді як наданий позивачем розрахунок заборгованості, складений ним же, є виключно внутрішнім документом фінансової установи, відображає односторонню арифметичну калькуляцію позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача, тобто, не є належним доказом існування боргу.
Тим самим, на думку сторони відповідача, позивач не надав жодних належних доказів перерахування коштів відповідачу, існування у відповідача перед ним заборгованості та її розміру.

2. Щодо незаконності стягнення комісії

Сторона відповідача заперечила проти стягнення на користь позивача комісії у розмірі 1 500,00 грн. із посиланням на положення Закону України «Про споживче кредитування» та принципи справедливості, добросовісності і розумності.
З цим сторона відповідача просила суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Правове регулювання цих правовідносин

Отже, між сторонами складись правовідносини з приводу позики грошових коштів, у межах яких виник спір щодо належного виконання сторонами умов відповідного договору, укладеного за правилами ЗУ «Про електронну комерцію».
Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
При цьому, згідно ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком (фінансовою установою), тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно статті 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Частиною 12 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Частиною другою ст. 639 ЦК України передбачено, що у разі якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 1046 ЦК України передбачено. що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно з ч. 2 ст. 8 цього Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За приписами ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
На підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно підпункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Установлені фактичні обставини цієї справи

У свою чергу, суд, оцінивши наявні у справі докази згідно із правилами ст. 89 ЦПК України, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємного зв`язку у сукупності, керуючись завданнями та основними засадами цивільного судочинства, що визначені у ст. 2 ЦПК України, вирішував такі ключові питання у цій справі: 1) чи уклали сторони кредитний договір; 2) чи погодили вони його істотні умови; 3) чи виконали сторони умови договору; 4) чи є дійсною заявлена позивачем заборгованість відповідача; 5) чи є права позивача порушеними і чи підлягають вони судовому захисту.
Зокрема, суд установив, що 23 вересня 2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено договір позики (з комісією за надання позики на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 73473388.
За умовами вказаного договору позикодавець зобов`язався передати позичальнику у власність грошові кошти (позику) на погоджений умовами договору строк (строк позики), з метою придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення власних потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, шляхом їх перерахування на банківських рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника.
А позичальник, у свою чергу, зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики або достроково та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики разом із комісією за її надання. 
Пунктами 2.1-2.4 договору визначено параметри позики, а саме: сума позики становить 10 000,00 грн.; строк позики - 30 днів; розмір процентної ставки - 0,500% в день; розмір комісії за надання позики - 15,00%, що у грошовому виразі становить 1500 грн.
Разом із цим, договір також містить відомості про дату надання позики та дату її повернення; розмір денної процентної ставки, який становить 1,000%; розмір процентів за понадстрокове користування позикою (її частиною), який становить 2,70% в день; розмір пені на день в розмірі 2,70%; орієнтовну реальну річну процентну ставку, яка складає 2617,16%; орієнтовну загальну вартість кредиту в розмірі 13 000,00 грн.
Крім того, умовами договору передбачено, що параметри, порядок і графік повернення позики, сплати процентів та комісії за надання позики визначено у додатку № 1 до цього договору.
Умовами договору також передбачена відповідальність сторін, зокрема п. 18 вказаного договору передбачено, що якщо сума позики, зазначена в п. 2 договору, перевищує розмір однієї мінімальної заробітної плати, за користування позикою понад встановлений договором строк нараховуються проценти за понадстрокове користування позикою (її частиною) за ставкою, визначеною у п. 2 договору за кожен день такого користування з урахуванням обмежень, встановлених Законом України «Про споживче кредитування» та іншими актами законодавства.
Як вбачається із п. 5 договору позичальник підписанням цього договору, серед іншого, засвідчив, що ознайомився на сайті позикодавця з повною інформацією щодо позикодавця та його послуги, в тому числі інформацією, що передбачена ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» та нормативно-правовими актами Національного банку України; до моменту підписання договору вивчив цей договір та правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розміщені на сайті товариства, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього договору, йому зрозумілі.
Додаток № 1 до договору позики № 73473388 від 23 вересня 2024 року містить таблицю обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки, у т.ч. визначено строк повернення позики, розмір платежу за позикою, а також розмір реальної річної процентної ставки та розмір загальної вартості позики.
Вказаний договір позики з додатком до нього ОСОБА_1 підписав електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформацію щодо орієнтовної реальної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту, додаткову інформацію та інші важливі правові аспекти викладено у паспорті споживчого кредиту. Паспорт споживчого кредиту до договору позики так само було підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Судом також досліджено правила надання грошових коштів у позику ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (на умовах повернення позики в кінці строку позики) продукту «Легкий» (нова редакція), затвердженні наказом директора ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» № 21/08/2024 від 21 серпня 2024 року.
Таким чином, суд дійшов висновку, про те, що при укладенні договору позики ОСОБА_1 було детально і чітко поінформовано про умови позики, її строк, порядок і умови її повернення, а так само і сплати та процентів за користування позикою, у т.ч й наслідки порушення умов договору.
Тоді як відповідача прийняв умови запропонованого йому договору шляхом його підписання.
Як вбачається з довідки АТ «Таскомбанк», 23 вересня 2024 року, в рамках договору про організацію взаємодії при переказі коштів фізичним особам № 74 від 03 серпня 2020 року, було здійснило переказ грошових коштів в розмірі 10 000,00 грн. на підставі договору № 73473388 від 23 вересня 2024 року від ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 .
Натомість, відповідач умов договору у частині повернення суми позики, сплати процентів за користування нею та сплати комісії не виконав взагалі, а саме: не здійснив жодного платежу як у межах строку кредитування, так і поза його межами погашення вже існуючої у нього заборгованості не6 здійснив. 
Внаслідок чого станом на 13 лютого 2025 року заборгував позивачу 17 860,00 грн., із яких: 10 00,00 грн. - заборгованості за тілом; 1 500,00 грн. - заборгованості за процентами; 4 860,00 грн. - заборгованості за відсотками за понадстрокове користування, 1 500,00 грн. - заборгованості за комісією.
Таким чином, у ракурсі установлених фактичних обставин щодо неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, не виходячи за межі позовних вимог, ураховуючи наведені вище правові норми, які регулюють відносини, що виникли між сторонами, та досліджені докази, суд вважає правомірними вимоги позивача в частині стягнення з відповідача лише: 1) заборгованості за тілом позики, 2) процентами за користування кредитом та 3) комісією за надання позики.
При цьому, суд перевірив правильність нарахування позивачем складових заборгованості, як то, щодо заборгованості за тілом, процентами за користування позикою, комісією, нарахованими згідно умов договору на дійсну заборгованість відповідача і вважає ці розрахунки в цій частині вірними, позаяк, вони відповідають умовам договору та вимогам закону.
Отже, суд робить висновок, що права позивача порушені відповідачем через неналежне виконання ним умов укладеного договору позики та непогашення дійсної заборгованості, а тому вони підлягають захисту шляхом стягнення на його користь установленої судом заборгованості, яка складається з заборгованості за тілом позики, заборгованості за процентами за користування кредитом, комісії за надання позики, яка у цій справі є підтвердженою належними, допустимим і достовірними доказами, у тому числі й їх сукупністю.
Разом із цим, суд вказує, що відповідно до ч. 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Тобто, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. 
В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Дана позиція суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28.03.2018 року у справі №14-10цс18, та у постанові від 06.02.2019 року у справі № 175/4753/15-ц.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 року у справі №910/4518/16 не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Із дослідженого судом розрахунку заборгованості вбачається, що після узгодженого умовами договору строку позики, тобто після 22 жовтня 2024 року, позивачем здійснювалось нарахування процентів за понадстрокове користування позикою, що за своєю правовою природою є відповідальністю за порушення грошового зобов`язання, передбаченою ст. 625 ЦК України.
Однак, згідно підпункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
За такого, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів за понадстрокове користування кредитом у сумі 4 860,00 грн. задоволенню не підлягають.
А тому загалом позов підлягає до часткового задоволення з мотивів, що наведені вище.

Мотиви відхилення аргументів сторін

Щодо відсутності доказів перерахування відповідачу коштів за договором позики

Розглядаючи аргументи сторони відповідача про відсутність доказів перерахування відповідачу коштів за договором позики, суд вказує, що приписами ст. 12 ЦПК України закріплено принцип змагальності у цивільному судочинстві.
Цей принцип, власне, полягає у тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.
При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Як зазначено у договорі позики, позичальник ідентифікований та верифікований за допомогою системи BankID НБУ.
Система BankID Національного банку – це державна система віддаленої ідентифікації, що забезпечує передавання персональних даних користувачів від банку/небанківського надавача платіжних послуг з обслуговування рахунку, в якому користувачу відкрито рахунок, до суб`єкта, який надає послугу користувачу.
Таким чином, особу позичальника позивачем було верифіковано до укладення договору позики.
Відповідачем, у свою чергу, після авторизації в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства було зазначено персональні дані, в тому числі і номер електронного платіжного засобу, розмір бажаної позики та строк позики. Сторона відповідача у вказаній справі не заперечувала проти такого.
У цій справі установлено, що сторона позивача, підтверджуючи свої вимоги, надала повідомлення АТ «Таскомбанк» про перерахування на рахунок відповідача коштів у розмірі, передбаченому умовами договору позики.
Натомість сторона відповідача, наголошуючи на відсутності належних доказів перерахування коштів на рахунок відповідача, не спростувала це твердження шляхом надання власних доказів, а лише послалась на те, що номер карки позичальника зазначено не у повному обсязі, в зв`язку з чим відсутні докази належності платіжної карти саме відповідачу.
Відсутні підстави вважати, що сторона відповідача була позбавлена змоги надати виписку по банківському рахунку відповідача і тим самим довести свої твердження про ненадання позивачем коштів.
Однак, самі по собі твердження сторони відповідача не можуть вважатись достатніми.
А тому суд вважає, що кошти на рахунок відповідача були зараховані позивачем, бо протилежного не спростовано. 
При цьому суд враховує, що відповідно до пункту 10 постанови Правління НБУ «Про затвердження Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит)» від 03 листопада 2021 року № 113, передбачено, що договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача, з урахуванням вимог пункту 9 розділу II цього Положення повинні містити номер такого рахунку споживача за стандартом IBAN, сформований відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України з питань запровадження міжнародного номера рахунку, та/або номер такого особистого електронного платіжного засобу споживача у форматі НОМЕР_1 (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу).
Тобто, зазначення повного номеру платіжної картки відповідача в договорі позики є неможливим, у зв`язку з чим з боку позивача порушень не відбулося, натомість з урахуванням вимог закону здійснено захист інформації щодо клієнта від третіх осіб.
Також відповідачем не спростовано, що банківська картка з відповідним номером, яка вказана ним в договорі позики, йому не належить.
Зокрема, відповідач, спростовуючи твердження позивача про перерахування на його користь коштів позики, мав об`єктивну можливість надати суду відомості про те, що платіжна карта з номером, зазначеним у договорі позики та повідомленні АТ «Таскомбанк», не емітувалась банком на його ім`я.
Або ж у разі належності такої карки відповідачу, надати виписку про рух грошових коштів по рахунку на підтвердження своєї позиції.
Окрім цього, ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання позики, без відкриття, обслуговування рахунку, та, відповідно, не може надати первинні банківські документи, тому наданий суду позивачем розрахунок заборгованості, довідку АТ «Таскомбанк» від 24 лютого 2025 про підтвердження платежу, суд вважає належними та допустимими доказами заборгованості у справі.
Тому у суду відсутні підстави для сумніву, що ОСОБА_1 не було перераховано визначену умовами договору позики суму коштів, що підтверджується сукупністю наданих позивачем доказів наведеними і, водночас, не спростовано відповідачем, який будь-яких претензій щодо невиконання позивачем свого обов`язку по наданню коштів протягом дії договору не заявляв.
Тим самим, суд переконаний, що відповідач отримав від позивача обумовлену договором суму позики – 10 000,00 грн., однак, не повернув її, у т.ч. й не сплати проценти на користування нею. 

Щодо незаконності стягнення комісії

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання (видачу) кредиту.
За умовами п. 1 договору позики № 73473388 від 23 вересня 2024 року позичальник зобов`язався повернути позикодавцю суму грошових коштів (суму позики) у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики та комісію за надання позики.
За змістом п. 2.4 указаного договору позики сторони погодили розмір комісії за надання позики у розмірі 15,00%, що у грошовому виразі складає 1 500,00 грн.
Таким чином, визначена договором № 73473388 від 23 вересня 2024 року комісія є складовою загальної вартості кредиту та враховується при обчисленні загальної вартості кредиту для позичальника.
Доводи сторони відповідача про те, що стягнення комісії в розмірі 1 500,00 грн. не відповідає вимогам закону, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки відповідачем не оспорювалися окремі пункти договору позики, які він вважає несправедливими.
Відповідно, доводи сторони відповідача не є спроможними спростувати висновки суду щодо часткового задоволення позову. 

Щодо розподілу судових витрат 

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, й витрат на професійну правничу допомогу.
За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача належить стягнути 2 204,08 грн. судового збору, що становить 72,79 відсотків.
Що стосується вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, то суд керується правилами ст. 137 ЦПК України і вважає, що розмір цих витрат належно доведений і обґрунтований, оскільки в матеріалах справи наявний договір № 03-08/2023 про надання правової допомоги від 03 серпня 2023 року; додаткова угода № 3 від 11 лютого 2025 року до договору про надання правничої допомоги № 03-08/2023 від 03 серпня 2023 року; акт приймання-передачі справ на надання правничої допомоги від 11лютого 2025 року; акт приймання-передачі наданої правничої допомоги від 20 лютого 2025 року за договором про надання правничої допомоги № 03-08/2023 від 03 серпня 2025 року, який містить опис видів виконаних робіт (наданих послуг), з зазначенням вартості таких робіт; платіжна інструкція від 24 лютого 2025 року про оплату вартості правничої допомоги відповідно до договору № 03-08/2023 від 03 серпня 2023 року; документи, що підтверджують надання професійної правової допомоги адвокатом; відсутність клопотання відповідача про зменшення розміру цих витрат та недоведеність їх не співмірності, в зв`язку з чим, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 168,09 грн.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 263-265 ЦПК України, суд, 

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» заборгованість за договором позики № 73473388 від 23 вересня 2024 року в розмірі 13 000 (тринадцять тисяч) грн. 00 коп., із яких 10 000,00 грн. - тіло позики, 1 500,00 грн. - проценти за користування позикою, 1 500,00 грн. - комісія за надання позики.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 168 (п`ять тисяч сто шістдесят вісім) грн. 09 коп.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» судовий збір у розмірі 2 204 (дві тисячі двісті чотири) грн. 08 коп.
У задоволенні решти вимог – відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо або через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження – на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (ЄДРПОУ 39861924, 01010, м. Київ, пл. Арсенальна, буд. 1Б);

Відповідач:  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Суддя            І.В. Явіца