Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Єдиний унікальний номер №943/544/24 
Провадження № 2/943/41/2026 
27 березня 2026 року м. Буськ

Буський районний суд Львівської області
в складі: головуючого-судді Кос І. Б. 
за участю секретаря судового засідання Дутки С.І.,
за участю представника позивачів - адвоката Охмака М.В., 
за участю представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Юхмана Я.В. (в режимі ВКЗ),
за участю відповідача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Межвінського С.Д., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Буську цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи на стороні позивачів без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4 , за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей Золочівської районної державної адміністрації Львівської області про позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и в :
представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - адвокат Охмак М.В. звернувся в суд із вказаним вище позовом, у якому просив позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно його синів: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обгрунтування позовних вимог адвокат Охмак М.В. покликається на те, що відповідач є батьком його довірителів, які в даний час є повнолітніми. Так, як на причину подання вказаного позову, представник позивачів звертає увагу на рішення Буського районного суду Львівської області від 18.01.2024 року, яким ухвалено стягнути на користь відповідача ОСОБА_2 аліменти на його утримання із позивачів, як його дітей, із чим позивачі категорично не погоджуються, вважаючи спірне судове рішення незаконним. Крім того, представник позивачів покликається на те, що відповідач не надавав жодної допомоги та утримання своїм дітям, а за час спільного проживання із колишньою дружиною ОСОБА_4 , її батьком ОСОБА_5 , а також із позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відповідач постійно конфліктував, вчиняв акти домашнього насильства, за що неодноразово притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності, через що ОСОБА_4 змушена була з відповідачем розлучитися у 2018 році, після чого відповідач отримав від неї обманним шляхом частку майна. Також адвокат Охмак М.В. звертає увагу на те, що позивачі тривалий час проживали із відповідачем за різними адресами на орендованих квартирах у місті Буську, а з житлового будинку його тестя ОСОБА_5 відповідача ОСОБА_2 було виселено за судовим рішенням через несплату ним комунальних та інших послуг та застосування фізичного насильства до тестя, після чого відповідач повернувся проживати до будинку своїх батьків, де проживає до цього часу. Також відповідач ОСОБА_2 тривалий час перебував на заробітках за кордоном, зокрема в Італії, звідки привіз усього 50 євро. Крім того, представник позивачів звертав увагу на те, що відповідач ніколи не цікавився зростанням своїх синів, спершу проживаючи в гуртожитку в м. Львові, працюючи на ЛАЗі, не провідував позивачів у садочку, школі та навчальних закладах у м. Буську та в м. Львові. Він не водив їх на гуртки, не займався їх фізичним і духовним розвитком, натомість зловживав спиртними напоями та застосував насильство до їх матері ОСОБА_4 , яка єдина займалась вихованням синів та їх утриманням. При цьому, як звертає увагу адвокат Охмак М.В., що позивачі та їх мати раніше не зверталися до суду із позовом про стягнення аліментів з відповідача та не позбавляли батьківських прав через його ухилення від роботи, намагаючись зберегти обличчя та гідність відповідача. Відтак, оскільки відповідач раніше ухилявся від виконання своїх прямих батьківських обов`язків щодо виховання та утримання позивачів, а тому їх представник просить заявлені позовні вимоги задовольнити повністю, позбавивши відповідача його батьківських прав щодо синів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також стягнути із відповідача на користь позивачів сплачений судовий збір та витрати за надання правової допомоги.
Відповідач ОСОБА_2 , через адвоката Межвінського С.Д., направив до суду відзив на позовну заяву від 08.04.2025, у якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав у повному обсязі, вважаючи позовну заяву очевидно необгрунтованою, яка подана з метою їх ухилення від виконання рішення Буського районного суду Львівської області від 18.01.2024 року в справі №943/1017/22 щодо стягнення із позивачів аліментів на утримання батька. При цьому, представник відповідача вважає, що всі доводи позивачів у позовній заяві не відповідають дійсності, є принизливими та образливими, які зводяться до ухилення від виконання ними своїх обов`язків, передбачених ст. 51 Конституції України та ст. 202 Сімейного кодексу України. Крім того, позбавлення батьківських прав, які надані до досягнення дитиною повноліття, що є крайнім заходом, який застосовується у виключних випадках і лише за умови винної поведінки батьків та свідомого нехтування ними своїми обов`язками, а позовна заява не містить жодних обставин щодо ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по утриманню сім`ї та позивачів до їх повноліття. Більше того, як вказує представник відповідача, що його довіритель був працевлаштований, як в Україні, так і за кордоном, чого позивачі не заперечують. Втім, обов`язок по утриманню дітей покладається на обох батьків. Натомість, доводи позивачів та пояснення їх матері ОСОБА_4 про недостатність забезпечення відповідачем своєї сім`ї за час його перебування в шлюбі спростовується тим, що вона не зверталася із відповідним позовом про стягнення аліментів на утримання дітей чи позбавлення відповідача батьківських прав. Більше того, представник відповідача вважає, що позивачі є повнолітніми особами, які втратили право на звернення із позовом про позбавлення батьківських прав, отже з урахуванням наведеного у задоволенні позову просить відмовити. 
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , через адвоката Охмака М.В., направили до суду відповідь на відзив від 12.04.2025, у якому просили задовольнити позов про позбавлення батьківських прав у повному обсязі, а також заперечуючи доводи відзиву на позовну заяву, оскільки вважають, що представником відповідача безпідставно та передчасно звинувачено позивачів у намірі уникнути виконання аліментних зобов`язань, які вони на даний час почали виконувати, так як їм раніше не було надано реквізити банківського рахунку для перерахунку коштів. Крім того, представник позивачів у цій відповіді на відзив повторює доводи позовної заяви про те, що відповідач раніше не виконував своїх батьківських обов`язків щодо позивачів, свідомо нехтуючи їх виконанням, зловживав спиртними напоями та вчиняв акти домашнього насильства щодо колишньої дружини та її похилого батька, за що неодноразово притягувався до різних видів відповідальності, включно за намагання позбавити свою дружину життя. Заперечення відповідача щодо позбавлення його батьківських прав, на думку представника позивачів, свідчить про звичку відповідача до дармового догляду та безтурботного утримання, а єдиним інтересом відповідача до дітей є можливість стягнути з них аліменти, яких він не заслуговує. Крім того, долучені до відзиву на позовну заяву ідентифікаційний номер і трудова книжка відповідача ОСОБА_2 , на думку представника позивачів, не свідчать про виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, а тому просив їх не враховувати. Також вважає, що перебування відповідача за кордоном в Італії з 10.06.2022 року тільки підтверджує викладене ними раніше, що відповідач там жив у своє задоволення, і повернувшись до сім`ї, привіз лише 50 євро. Крім того, представник позивачів у цій відповіді на відзив категорично заперечує проти долучених представником відповідача до відзиву на позовну заяву характеристик Буської міської ради та ГО «Бужани» на ОСОБА_2 , оскільки такі не реабілітують відповідача у позбавленні його батьківських прав, а копія звернення колишнього депутата Рака до Львівського апеляційного суду ніким не засвідчена та ні про що не свідчить. Крім того, представник позивачів звертає увагу на те, що відповідач не мав права звертатися до Центру БВПД, оскільки працює за кордоном та можливо отримує соціальні виплати, як ВПО, що підлягатиме перевірці.
Відповідач ОСОБА_2 , через адвоката Межвінського С.Д., направив до суду заперечення (у порядку ст. 180 ЦПК України) від 20.06.2025, у якому звертає увагу на те, що представник позивачів у відповіді на відзив сам зазначив, що «позивачі на жаль запізно скористалися своїм втраченим правом позбавити відповідача своєчасно і назавжди батьківських прав». Відтак, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав у повному обсязі, оскільки позивачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є повнолітніми, маючи повну цивільну дієздатність, а тому втратили правовий статус дитини, що позбавляє їх права та підстав для звернення до суду з означеним позовом. Крім того, представник відповідача у цьому запереченні звертає увагу на послідовну судову практику Верховного Суду, згідно якої позбавлення батьківських прав з підстав, передбачених ст. 164 СК України, можливе виключно щодо дитини, яка не досягла повноліття (18 років). Відтак, вважає, що звернення особи, яка втратила статус дитини до суду з позовом про позбавлення батьківських прав є неналежним способом захисту та самостійною підставою для відмови в такому позові.
Ухвалою судді від 21.03.2024 року, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, який не є підприємцем, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі з призначенням підготовчого судового засідання.
Ухвалою суду від 11.06.2024 року за клопотанням представника позивачів замінено третю особу Службу в справах дітей Буської районної державної адміністрації Львівської області на Службу у справах дітей Золочівської районної державної адміністрації Львівської області.
Ухвалою суду від 31.10.2025 року закрито підготовче провадження у цій справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, будучи представленими повноважними представниками, зокрема, адвокатом Охмаком М.В. в судовому засіданні та адвокатом Юхманом Я.В. (у режимі ВКЗ), які в судовому засіданні повністю підтримали заявлений позов про позбавлення відповідача батьківських прав щодо їх довірителів та просили позов задовольнити, виходячи із вище наведених мотивів, які є аналогічними за своїм змістом із текстом позовної заяви та відповіді на відзив.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Межвінський С.Д. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили повністю, виходячи із мотивів відзиву на позовну заяву та поданого заперечення, а тому просили в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Третя особа: ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання, а тому її неявка не перешкоджає розгляду справи.
Третя особа: Служба у справах дітей Золочівської районної державної адміністрації Львівської області явку свого повноважного представника в судове засідання не забезпечила, направивши раніше заяву про розгляд справи без участі представника Служби у справах дітей, а також повідомили, що вони згідно чинного законодавства уповноважені надавати висновки про доцільність позбавлення батьківських прав лише у справах щодо неповнолітніх дітей. Відтак, оскільки позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є повнолітніми особами, мають повну цивільну дієздатність, усвідомлюють значення своїх дій, можуть керувати ними та самостійно нести відповідальність за виконання своїх цивільних обов`язків, а до функціональних обов`язків служби в справах дітей не належить надання висновку щодо доцільності (недоцільності) позбавлення батьківських прав відносно повнолітніх осіб, відтак не надали відповідного висновку в справі.
Заслухавши доводи представників позивачів на підтримку позову, відповідача та його представника в заперечення позовних вимог, дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із таких мотивів.
Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Судом встановлено, що позивачі в цій справі: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є рідними братами та синами відповідача ОСОБА_2 і третьої особи ОСОБА_4 , про що вбачається із матеріалів справи та визнається сторонами по справі.
Крім того, судом встановлено, що між сторонами по справі тривалий час існують конфліктні відносини. Так, відповідач ОСОБА_2 неодноразово притягувався до адміністративної, а також і до кримінальної відповідальності за вчинення насильства щодо колишньої дружини ОСОБА_4 (третя особа в справі) та її батька ОСОБА_5 , а наданий час із позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь відповідача ОСОБА_2 у судовому порядку стягуються аліменти на його утримання, як батька.
Так, рішенням Буського районного суду Львівської області від 18 січня 2024 року в справі №943/1017/22, зміненого постановою Львівського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року (в частині визначення розміру стягуваних аліментів), ухвалено стягувати із ОСОБА_1 аліменти на утримання батька ОСОБА_2 в розмірі 1/10 частини із всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, а також стягувати із ОСОБА_3 аліменти на утримання батька ОСОБА_2 в розмірі 1/8 частини із всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно.
Крім того, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 і третя особа ОСОБА_4 із 14 липня 1984 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Буського районного суду Львівської області від 28 листопада 2018 року в справі №440/447/18, яке набрало законної сили від 28.12.2018 року.
В силу частини четвертої та п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Відтак, вищевказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили, у відповідності до яких встановлені певні обставини, які не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи. Зокрема, у постанові Львівського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року констатовано, що апеляційним судом не встановлено підстав, передбачених положеннями статті 204 СК України, для звільнення відповідачів (у цій справі позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ) від обов`язку утримувати свого непрацездатного батька (у цій справі відповідач ОСОБА_2 ), а саме фактів позбавлення останнього батьківських прав, ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо своїх дітей.
Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач ОСОБА_1 повідомив, що він є сином відповідача ОСОБА_2 , із яким у нього склались неприязні відносини. Свідок вказує, що в них в дитинстві завжди були проблеми з грошима, а батько ними не займався та не надавав їм фінансового утримання. Натомість, сам свідок з дитинства працював на будові та підробляв на курсових в університеті, а також фактично виконував батьківські обов`язки в їх сім`ї через фактичну відсутність відповідача ОСОБА_2 , який також довгий час перебував за кордоном, а після його повернення в Україну свідок його утримував.
Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач ОСОБА_3 повідомив, що він є сином відповідача ОСОБА_2 , із яким у нього склались неприязні відносини. Свідок вказує, що батько ним не займався ще з дитинства, оскільки був на роботі, а у вихідні дні не проводив спільний час. Також батько не цікавився ним у школі, а всім займалася мати ОСОБА_4 . Натомість, батько не був присутнім у його житті, не давав фінансів і не спілкувався зі свідком. Також свідок указує, що батько зловживав алкоголем та вчиняв насильство щодо матері та діда. Також батько не брав участі в домашніх справах, а всі поліпшення в будинку проводили вони без його участі. Крім того, свідок ОСОБА_3 підтвердив, що подання ним із братом цього позову пов`язано зі стягненням із них на користь батька аліментів на його утримання.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 повідомила про те, що є матір`ю позивачів та колишньою дружиною відповідача ОСОБА_2 , із яким у неї склались неприязні відносини через часті конфлікти та зловживання ним алкогольними напоями, вчинення насильства щодо неї та її батька. Крім того, свідок зауважила, що відповідач ніколи не займався дітьми, не брав ніякої участі у їх вихованні та утриманні, не цікавився їх життям, ніколи не ходив у садочок та школу, де вони навчалися, не брав участі в домашніх справах, не сплачував комунальні послуги, викрадав речі з дому. Крім того, свідок вказує, що відповідач ОСОБА_2 тривалий час проживав за кордоном, зокрема був на заробітках в Італії та Чехії, але грошей їм ніколи не надсилав. При цьому, свідок повідомила, що її сини тепер звернулися до суду з позовом про позбавлення її колишнього чоловіка батьківських прав, оскільки раніше діти не дійшли до такої думки.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 повідомила про те, що є дружиною позивача ОСОБА_1 та невісткою відповідача ОСОБА_2 , проти якого її чоловік подав цей позов до суду, оскільки батько не брав участі в його житті та не бере такої участі в житті онуків. Також свідок заперечує проти сплати її чоловіком аліментів на утримання батька, оскільки в такому разі її чоловік забирає гроші від своїх дітей на утримання відповідача.
Аналізуючи спірні правовідносини між сторонами по справі, що випливають із встановлених вище фактичних обставин спору, суд констатує релевантні правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин.
Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до вимог статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ч. 4 ст. 155 СК України).
Крім того, у відповідності до вимог частини першої статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ч. 1 ст. 165 СК України).
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. 
Згідно статті 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Разом із тим, суд вважає, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року в справі №686/16892/20, від 03 серпня 2022 року в справі №306/7/20, від 07 грудня 2022 року в справі №562/2695/20, від 11 січня 2023 року в справі №461/7447/17, від 06 вересня 2023 року в справі №545/560/21. 
Разом із тим, як встановлено судом, що у цій справі позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є повнолітніми особами, які, звертаючись до суду з цим позовом, вказують на мету подання вказаного позову через їх незгоду із судовим рішенням про стягнення із них аліментів на утримання батька, тобто відповідача ОСОБА_2 , покликаючись на те, що він під час їх дитинства не брав належної участі в їх вихованні та утриманні, не цікавився їх життям та не виконував своїх батьківських обов`язків, що, на думку позивачів, є достатньою підставою для позбавлення відповідача його батьківських прав щодо своїх синів, тобто за дії вчиненні ним за час їх повноліття. 
При цьому, як об`єктивно встановлено в судовому засіданні, що заявлений в інтересах позивачів позов був поданий з метою їх звільнення від сплати аліментів на утримання відповідача, про що вбачається із позовної заяви та пояснень самих позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які підтвердили вказану обставину, будучи допитані в судовому засіданні за їх згодою в якості свідків, а також підтверджується показаннями свідка ОСОБА_6 , яка є дружиною позивача ОСОБА_1 .
Проте, згідно пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. 
Отже, враховуючи вищенаведені фактичні обставини спору та усталену судову практику у спірних правовідносинах, зокрема, що позивачі досягли повноліття задовго до звернення до суду із вказаним позовом, втративши правовий статус дитини, а тому правових підстав для задоволення позовних вимог немає, оскільки особа може бути позбавлена батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18 років.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року в справі №761/6749/20, де Верховний Суд також звернув увагу на те, що на час розгляду справи судом позивач досяг повноліття та втратив правовий статус дитини, а тому правових підстав для задоволення позовних вимог немає, оскільки особа може бути позбавлена батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18 років. Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття, що передбачено ч. 1 ст. 6 СК України. Аналогічні норми закріплені також у статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», відповідно до якої дитина - особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше. З урахуванням наведеного особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. 
Подібні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 04 жовтня 2021 року в справі №686/16902/20, від 13 січня 2022 року в справі №733/1295/19, де Суд виснував, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Встановивши, що позивач досяг повноліття, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
При цьому, суд вважає помилковими доводи позовної заяви, які зводяться до незгоди позивачів із рішенням Буського районного суду Львівської області від 18 січня 2024 року в справі №943/1017/22, яким стягуються аліменти із позивачів на користь відповідача в цій справі, оскільки вказане судове рішення набрало законної сили після його перегляду Львівським апеляційним судом згідно його постанови від 17.09.2024 року, який частково змінив його в частині визначення розміру стягуваних аліментів, що є обов`язковими до виконання позивачами.
Натомість, незгода із судовим рішенням про стягнення аліментів на утримання батька не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав за минулу поведінку. Більше того, позивачі покликаються на вчинення їх батьком (відповідачем) домашнього насильства та притягнення відповідача ОСОБА_2 до адміністративної та кримінальної відповідальності не щодо самих позивачів, а виключно щодо їх матері ОСОБА_4 та діда ОСОБА_5 .
Разом із тим, безпідставними видаються доводи позовної заяви, зокрема, щодо перебування відповідача на заробітках за кордоном та занедбання ним житлового будинку своїх батьків, оскільки такі є неналежними до предмету спору в цій справі.
Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» від 10.02.2010). Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України» від 18.07.2006).
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За таких обставин, враховуючи вищенаведені норми права та релевантну судову практику Верховного Суду, слід констатувати, що відповідним правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відтак, обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За таких обставин, зважаючи на відсутність підстав для задоволення позовних вимог через досягнення позивачами повноліття та можливість позбавлення батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і лише з підстав, передбачених статтею 164 СК України, а відтак суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав відповідача щодо його повнолітніх синів слід відмовити.
Також в силу вимог пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по сплаті судового збору в межах цієї справи відшкодуванню не підлягають та покладаються на позивачів, ураховуючи відмову в задоволенні цього позову.
Ураховуючи викладене, та керуючись статтями ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 82, 89, 141, 223, 259, 260, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України суд, - 

у х в а л и в:
у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи на стороні позивачів без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4 , за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей Золочівської районної державної адміністрації Львівської області про позбавлення батьківських прав, - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного тексту рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Учасники справи.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Позивач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
Представник позивачів: адвокат Охмак Микола Васильович ( АДРЕСА_3 ).
Представник позивачів: адвокат Юхман Ярослав Володимирович ( АДРЕСА_4 ).
Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ).
Представник відповідача: адвокат Межвінський Святослав Дмитрович (80500, м. Буськ, вул. Є. Петрушевича, 51/48).
Третя особа: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ).
Третя особа: Служба у справах дітей Золочівської районної державної адміністрації Львівської області (80700, м. Золочів, вул. Чорновола, 3, Золочівського району Львівської області, код ЄДРПОУ 35130507).
Повний текст рішення складено: 06.04.2026 року.

Суддя: І. Б. Кос