Справа № 591/5354/25	

Провадження № 1-кп/591/176/25

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2026 року         м. Суми
Зарічний районний суд м. Суми у складі: головуючого – судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 62025170040006204 за обвинуваченням 
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровськ, мешканця АДРЕСА_1 , гр-на України, військовослужбовця, не одруженого, не судимого,
в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, за наступних обставин.
Відповідно ст. 1 Закону України «Про оборону України», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
24.02.2022 р. Президентом України видано Указ «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022, затверджений Законом № 2102-ІХ від 24.02.2022, у зв`язку з чим на території України запроваджено правовий режим воєнного стану, який продовжено до цього часу.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 № 332 (по стройовій частині) від 20.11.2024 р. ОСОБА_5 призначено на посаду головного сержанта 1 механізованого взводу 3 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону ВЧ НОМЕР_1 , а наказом командира ВЧ НОМЕР_1 № 354 (по стройовій частині) від 10.12.2024 р. ОСОБА_5 призначено на посаду стрільця-санітара 2 механізованого взводу 3 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону ВЧ НОМЕР_1 .
Згідно положень ст.ст. 29 - 33 Статуту внутрішньої служби ЗС України, заступник командира НОМЕР_2 механізованого батальйону з психологічної підтримки персоналу ВЧ НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_6 за своїм службовим становищем та військовим званням є безпосереднім начальником для стрільця-санітара механізованого відділення 2 механізованого взводу 3 механізованої роти 1 механізованого батальйону ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_5 .
Відповідно до бойового розпорядження командира НОМЕР_2 механізованого батальйону ВЧ НОМЕР_1 № 253/дск від 09.04.2025 р., з метою успішного виконання бойових завдань наказано командиру 3 мр 1 мб 17 овмбр до 09:30 09.04.2025 та до окремого розпорядження передати в оперативне підпорядкування командиру загальновійськового резерву стрільця-санітара механізованого відділення 2 механізованого взводу 3 механізованої роти 1 механізованого батальйону ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_5 , а командиру загальновійськового резерву продовжити виконання раніше відданих розпоряджень: в термін до 13:00 09.04.2025 підсилити СП «РУБІН» із завданням зупинити просування противника в напрямку державного кордону наступним особовим складом 2 мр 1 мб 17овмбр: стрілець-санітар 1 МВ 2 МВ 3 МР 1 МБ ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_5 . 
Однак, ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, проходячи її в умовах воєнного стану, в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, п.п. 1, 2 ст. 1, п. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 125, 126 Статуту внутрішньої служби ЗС України, ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту ЗС України, Військової присяги, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи протиправність своїх дій, о 09 год. 30 хв. 09.04.2025 р., перебуваючи по АДРЕСА_2 у присутності військовослужбовців ВЧ НОМЕР_1 , відкрито відмовився виконати наказ начальника у формі бойового розпорядження, а саме: бойове розпорядження командира НОМЕР_2 механізованого батальйону ВЧ НОМЕР_1 № 253/дск від 09.04.2025 р. наведеного вище змісту, доведеного до ОСОБА_5 начальником – підполковником ОСОБА_6 .
Умисне невиконання солдатом ОСОБА_5 вищевказаного бойового розпорядження командира НОМЕР_2 механізованого батальйону ВЧ НОМЕР_1 № 253/дск від 09.04.2025 р. потягло за собою підрив дисципліни підрозділу, зниження рівня бойової готовності, невиконання завдань за призначенням. 
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину в скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення фактично не визнав, не заперечивши фактичних обставин, вказаних вище, стосовно відкритої відмови виконати бойове розпорядження, зазначивши про те, що у нього не в повній мірі функціонувала рука, внаслідок отриманої раніше під час ДТП травми (не повністю відновилась рухливість, він не міг підняти руку вище плеча і це викликало болі), що могло зашкодити виконанню бойового завдання, оскільки він не був повноцінно-діючою бойовою одиницею.
Оцінюючи докази на предмет їх достовірності, належності, допустимості, а також в контексті доведення чи спростування провини обвинуваченого, суд виходить з наступних міркувань.
Так, надані стороною обвинувачення докази, зокрема, копії документів щодо проходження служби ОСОБА_5 , висновок ВЛК, копії пояснень, матеріали службового розслідування, протокол огляду диску та відеозапис відмови від виконання бойового розпорядження (т. 1 а.с. 103-150) підтверджують лише фактичні обставини, зазначені в обвинуваченні, стосовно відмови ОСОБА_5 від виконання бойового розпорядження, які в цій частині не заперечуються стороною захисту та узгоджуються з показаннями допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_7 (військового лікаря) та військовослужбовців ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (протокол затримання ОСОБА_5 в порядку ст. 208 КПК України не містить інформації стосовно предмета доказування та підтверджує лише сам факти затримання обвинуваченого, а довідка ВЛК навпаки вказує на певне порушення функції руки).
Водночас, інкримінований в провину обвинуваченому склад кримінального правопорушення характеризується прямим умислом, тобто свідомим та навмисним невиконанням наказу (бойового розпорядження) при відсутності у особи об`єктивних перешкод для його виконання чи поважних причин для його невиконання, а також законністю відданого наказу (розпорядження) саме по відношенню до конкретної особи, в тому числі з урахуванням стану її здоров`я.
Так, зі змісту обвинувачення стосовно характеру завдання, яке було поставлено ОСОБА_5 (саме як піхотинцю), копій документів, показань військовослужбовців ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та загальновідомих обставин, пов`язаних з веденням військовослужбовцями, зокрема, піхотинцями, бойових дій по відсічі збройній агресії, по обороні тих чи інших позицій, належне виконання бойового розпорядження ОСОБА_5 безпосередньо потребувало від нього оборони стаціонарної бойової позиції, застосування вогнепальної зброї, що неможливо в повній мірі без належного та повноцінного функціонування та працездатності обох рук, а недотримання таких умов ставило під загрозу можливість здійснення належної оборони позиції, життя та здоров`я інших військовослужбовців та суміжних підрозділів, які здійснювали оборону інших суміжних позицій на лінії боєзіткнення.
В свою чергу, стороною захисту надані письмовій докази, які підтверджують отримання обвинуваченим раніше травм, в тому числі руки (т. 1 а.с. 162-165), які призвели до певного порушення функції кінцівки (руки), що, до речі, підтверджено і довідкою ВЛК (т. 1 а.с. 119). 
Відтак, позиція обвинуваченого щодо причин невиконання бойового розпорядження, вказаний вище характер піхотного завдання, належне виконання якого було безпосередньо пов`язане з повноцінною працездатністю ОСОБА_5 , в сукупності з підтвердженням його позиції щодо зазначених ним вад здоров`я, які слугували причиною для відмови від виконання наказу, в розумінні вимог ст. 17, ст.ст. 91-93 КПК України, кореспондували саме для сторони обвинувачення саме на стадії досудового розслідування обов`язок для перевірки показань обвинуваченого та обставин щодо ступеня втрати ним працездатності (зокрема, повноцінності функціонування руки) та оцінки законності відданого наказу (розпорядження) саме ОСОБА_5 з урахуванням можливості його виконання без загрози для обороноздатності країни на відповідній ділянці фронту та без загрози для життя та здоров`я інших військовослужбовців, в тому числі в спосіб призначення відповідного експертного дослідження, оскільки вирішення згаданих питань потребує спеціальних знань.
Проте, наведена інформація, яка була відома слідчому та прокурору ще на стадії досудового розслідування (з позиції ОСОБА_5 , з довідки ВЛК та матеріалів стосовно відмови від виконання наказу, що слідує з відеозапису відмови та протоколу), була проігнорована стороною обвинувачення та взагалі не була перевірена всупереч вимогам ст.ст. 17, 22, ч. 1 ст. 91, ч. 1 ст. 92 КПК України, а докази щодо вказаних обставин не були зібрані стороною обвинувачення, хоча підстави для цього у слідчого та прокурора були, з огляду на очевидність їх існування ще на стадії досудового розслідування (підтвердження існування перешкод для цього на стадії розслідування суду наведено не було).
До того ж, наведені висновки суду цілком узгоджуються і з показаннями допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_7 (військового лікаря), який зазначив, що ретельно повноцінність функціонування кінцівок у обвинуваченого не перевірялась в момент віддання наказу та військовослужбовців ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які, до речі, мають бойовий досвід та які піддали сумніву можливість належного виконання саме поставленого ОСОБА_5 бойового завдання як піхотинцю при наявності у нього вад здоров`я, які ним зазначені, без загрози для обороноздатності країни на відповідній ділянці фронту (зони його відповідальності) та для життя та здоров`я інших військових.
З приводу наведеного, суд вважає за необхідне зауважити і про те, що по-перше, під час судового розгляду стороною обвинувачення не заявлялось клопотань щодо перевірки згаданих вище обставин, в тому числі щодо призначення відповідних експертних досліджень. По-друге, без клопотання відповідної сторони, згідно вимог ч. 1 ст. 332, ч. 3 ст. 333 КПК України, неможливо на стадії судового розгляду провести відповідне експертне дослідження або інші слідчі дії, а жодна з підстав, передбачених як право суду для проведення експертизи без клопотання сторони (ч. 2 ст. 332 КПК України) не існує. В-третє, навіть при заявленні такого клопотання суду, з урахуванням існування наведених вище обставин ще на стадії досудового розслідування, обізнаності про них слідчого та прокурора, відсутності у них об`єктивних перешкод для їх перевірки, в тому числі в спосіб проведення відповідних експертиз, задоволення такого клопотання судом призвело б до безумовного та очевидного порушення принципів презумпції невинуватості, змагальності процесу та призвело б до виконання судом невластивих та непритаманних йому функцій по збиранню доказів на користь сторони обвинувачення, всупереч вимогам ст.ст. 17, 22, 91-93, 242, 243 КПК України, що вбачається з вимог, застережених в реч. 2 ч. 4 ст. 333 КПК України.
Враховуючи викладене, беручи до уваги, що подані стороною обвинувачення докази, які покладались прокурором в основу обвинувачення підтверджують лише фактичні обставини відмови від виконання ОСОБА_5 наказу (бойового розпорядження), але не доводять суб`єктивної сторони інкримінованого в провину йому діяння, в контексті спростування об`єктивних даних, які містяться в справі, щодо існування у обвинуваченого об`єктивних перешкод для виконання такого наказу (бойового розпорядження) в розумінні підтверджених та існуючих вад здоров`я у нього, як і не надано доказів на підтвердження законності такого наказу (бойового розпорядження) саме по відношенню до ОСОБА_5 з урахуванням наявних у нього вад здоров`я, що відповідно до ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, повинно тлумачитись на користь обвинуваченого, а отже прокурором не доведено наявності в діянні ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, в якому він обвинувачується, тому за приписами п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України він підлягає виправданню.
Виправдовуючи обвинуваченого, суд зважає і на те, що подана стороною обвинувачення довідка ВЛК не містить спростування наведених вище тверджень суду, оскільки не містить відображення та підтвердження належної перевірки ступеня втрати функції руки у ОСОБА_5 , а військовим лікарем ОСОБА_7 , як зазначено вище, також ретельно не перевірялись вказані обставини при доведенні наказу (розпорядження) до обвинуваченого, так само як і не є він уповноваженим суб`єктом в розумінні вимог КПК України для його залучення в якості експерта в провадженні.
Цивільний позов в провадженні не заявлений.
Питання щодо долі речових доказів вирішується згідно вимог закону.
Підтвердження наявності в справі процесуальних витрат суду не наведено.
Застосований до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою слід скасувати, оскільки в подальшому його застосуванні відпала потреба.
На підставі ч. 4 ст. 402 КК України, керуючись ст.ст. 368, 373-375 КПК України, суд

У Х В А Л И В :
ОСОБА_5 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 402 КК України та виправдати його. 
Речовий доказ: диск – залишити в матеріалах провадження.
Застосований до ОСОБА_5 запобіжний захід, у вигляді тримання під вартою, скасувати, звільнивши його з-під варти в залі суду.
На вирок може бути подана апеляція до Сумського апеляційного суду через Зарічний районний суд м. Суми протягом 30 днів з моменту його проголошення, особою, що не була присутня під час його проголошення – з дня отримання копії судового рішення, а особою, яка перебуває під вартою – з моменту вручення вироку цій особі.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, яка негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору та не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя            ОСОБА_1