ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

25 березня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/121/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),
суддів: Чепурнова Д.В., Коршуна А.О., 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області та ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18.03.2025 в адміністративній справі №280/121/25 за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якій позивач просить суд:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 923040191980 від 02.12.2024;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити мені перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідок Запорізького апеляційного суду від 21.11.2024 року № 07- 37/105 - з 01.01.2021, від 21.11.2024 № 07-37/106 - з 01.01.2022, від 21.11.2024 № 07-37/107 - з 01.01.2023, від 21.11.2024 № 07-37/108 - з 01.01.2024, та виплатити заборгованість за цей період з урахуванням раніше проведених виплат.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18.03.2025 в адміністративній справі №280/121/25 частково задоволено позовну заяву. Визнано протиправним та скасовано рішення № 923040191980 від 02.12.2024 Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови у перерахунку розміру довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити перерахунок ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідок Запорізького апеляційного суду від 21.11.2024 року № 07- 37/105, від 21.11.2024 № 07-37/106, від 21.11.2024 № 07-37/107 та від 21.11.2024 № 07-37/108 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01.01.2021 року, з 01.01.2022 року, з 01.01.2023 року та з 01.01.2024 року відповідно. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18.03.2025 в адміністративній справі №280/121/25 оскаржено в апеляційному порядку Головним управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області в частині задоволення вимог позивача з підстав не відповідності судового рішення нормам чинного законодавства та порушення норм матеріального і процесуального права, якими врегульовано спірні правовідносини, а також у зв`язку неповним дослідженням судом при розгляді даної справи надані Головним управлінням доказів, у зв`язку з чим просить скасувати рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18.03.2025 в адміністративній справі №280/121/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Позивачем також подано апеляційну скаргу в частині відмовлених позовних вимог, вважає, що рішення суду в частині відмовлених позовних вимог ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Розглянувши справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на підставі п.3 ч.1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши рішення суду на предмет повноти встановлення фактичних обставин, їх правової оцінки та застосування до них норм матеріального і процесуального права, судова колегія дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача та для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з нижченаведеного.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач є суддею у відставці та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Запорізькій області.
На виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.04.2024 у справі № 280/4708/24/24 Запорізьким апеляційним судом було видано: Довідку від 21.11.2024 за №07-37/105 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 01.01.2021; Довідку від 21.11.2024 за №07-37/106 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 01.01.2022; Довідку від 21.11.2024 за №07-37/107 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 01.01.2023; Довідку від 21.11.2024 за №07-37/108 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 01.01.2024. 
За результатами розгляду заяви позивача від 25.11.2024 щодо проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідачем прийнято рішення №923040191980 від 02.12.2024, яким відмовлено у перерахунку розміру довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 .
У вищевказаному рішенні зазначено, що статтею 7 Закону України від 09.11.2023 №3460-ІХ «Про державний бюджет України на 2024 рік» передбачено, що у 2024 році прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу суддів, становить 2102 грн., тобто на рівні 2020 року. Отже, зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді з 01.01.2024 не відбулося.
Позивач, вважаючи протиправним оскаржуване рішення, звернулась до суду з даним позовом. 
Задовольняючи позовні вимоги, спираючись на положення ч.2 ст.19, ч.1 ст.126, ст.130 Конституції України, а також на положення: Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VІІІ (далі Закон № 1402-VІІІ), Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VIII (далі Закон № 192-VIII), Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 №966-XIV (далі Закон № 966-XIV), Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 року №3-1 Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, і рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 № 2-р/2020 суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що з 19.02.2020 правовідносини щодо виплати щомісячного довічного грошового утримання судді регулюється виключно Законом №1402-VIII, а застосування різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів суперечить положенням частини першої статті 126 Конституції України, що повністю узгоджується з висловленою Верховним Судом правовою позицією у постановах від 02.06.2023 у справі №400/4904/21, від 13.07.2023 у справі № 280/1233/22, від 24.07.2023 у справі №280/9563/21, від 25.07.2023 у справі №120/2006/22-а та від 26.07.2023 у справі №240/2978/22.
Отже, оскільки виплата суддівської винагороди регулюється ст.130 Конституції України та ст.135 Закону №1402-VIII, а норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть, і зміни до Закону №1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період 2021-2024 р.р., про який йдеться у позовній заяві, а також до Закону №966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, колегія суддів вважає, що дійсно для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, як це і закріплено Законом №1402-VIII.
Відповідно, оскільки конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення змін до закону про судоустрій, то і суддівська винагорода не може обчислюватися із застосуванням величини, відмінної від тієї, що визначена Законом №1402-VIII, а виходячи з того, що перерахунок, який просить здійснити позивач у цій справі, обумовлений ще й відновленням раніше порушених прав з дати ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 18.02.2020 у справі № 2-р/2020, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що саме з 19.02.2020, тобто, з наступного дня дати ухвалення Конституційним Судом України рішення від 18.02.2020 у справі № 2-р/2020, у позивача виникло право (підстава) на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII.
Виходячи з того, що ключовим питанням в рамках спірних правовідносин у цій справі, пов`язаному з перерахунком щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, є наявність правових підстав для здійснення такого перерахунку у зв`язку зі зміною розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, і відповідно питання який саме показник прожиткового мінімуму підлягає застосуванню при визначенні базового розміру посадового окладу судді для цілей перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у період 2021-2024, колегія суддів вважає за необхідне врахувати правові висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 17 лютого 2026 року у справі № 200/2309/25 (провадження № К/990/40316/25), в якій суд касаційної інстанції оцінюючи протилежні між собою висновки Верховного Суду у раніше розглянутих справах з подібними правовідносинами, що викладені у постановах від 12 вересня 2024 року по справі № 580/2522/24 та від 17 листопада 2025 року по справі № 520/32171/24 - відступити від викладених Верховним Судом у постанові від 17 листопада 2025 року по справі № 520/32171/24 правових висновків про те, що для визначення базового розміру посадового окладу судді, який враховується при розрахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, повинен застосовуватись прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102,00 грн відповідно до Закону України Про Державний бюджет України на 2024 рік та, відповідно, що з 01 січня 2024 року не відбулась зміна розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, а отже дійшов висновку про відсутність правових підстав для здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, внаслідок чого у справі № 200/2309/25 (провадження № К/990/40316/25) Верховний Суд виснував, що:
- у зв`язку зі збільшенням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеного законом про Державний бюджет України на відповідний рік станом на 1 січня, а також зумовленим цим зростанням розміру суддівської винагороди, розрахунок якої здійснюється на основі прожиткового мінімуму, у суддів у відставці виникає право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання;
- а для визначення базового розміру посадового окладу судді, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, підлягає застосуванню прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі, встановленому законом про Державний бюджет України на відповідний рік та, відповідно, у разі його збільшення порівняно з попереднім роком з 01 січня наявні правові підстави для здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів бере до уваги, що згідно ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а Конституція України має найвищу юридичну силу, і відповідно, Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй виходячи з того, що норми Конституції України є нормами прямої дії, а звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується, суд першої інстанції цілком обґрунтовано звернув увагу на те, що організація судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначається Законом України «Про судоустрій та статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VІІІ (далі Закон № 1402-VІІІ).
Так, відповідно до ст.4 Закону №1402-VІІІ судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Питання виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці врегульоване статтею 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частиною четвертою якого встановлено, що у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.
Оскільки відповідно до ст.130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів, а у Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя, при цьому частиною першою статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» чітко визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, колегія суддів виходить з того, що визначені Конституцією України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їхнього статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом, а створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення є однією з гарантій належного здійснення правосуддя, про що неодноразово підкреслювалося Конституційним Судом України в своїх рішеннях, а саме про те, що конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя (рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018).
Аналогічних висновків Верховний Суд дійшов у постанові від 17 лютого 2026 року у справі № 200/2309/25 (пункти 36-38), в якій також акцентовано увагу на тому, що 30 вересня 2016 року набрали чинності зміни, внесені до Конституції України, згідно із Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», яким, зокрема, статтю 130 Основного Закону викладено в новій редакції, текст якої зазначено, і вперше закріплено спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що «розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій», а також про те, що питання визначення розміру суддівської винагороди врегульовано статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в його преамбулі), є законом про судоустрій в розумінні частини другої статті 130 Конституції України), зокрема, пунктом 1 частини третьої якої визначено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, і відповідно, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року (пункти 39-41).
Отже, виходячи з законодавчо врегульованого пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» питання визначення розміру суддівської винагороди, за змістом якої базовий розмір посадового окладу судді визначається виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, колегія суддів цілком погоджується з висновками суду першої інстанції у цій справі про те, що розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, залежить саме від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» державні соціальні стандарти - встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій.
Державні соціальні стандарти і нормативи встановлюються з метою, зокрема, визначення механізму реалізації соціальних прав та державних соціальних гарантій громадян, визначених Конституцією України (положення статті 2 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»).
Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень урегульовано Законом України «Про прожитковий мінімум».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.
Аналізуючи положення Законів України «Про судоустрій і статус суддів», «;Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» та «;Про прожитковий мінімум» колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що законодавцем не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», і жодним Законом судді не віднесені до окремої соціальної чи демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.
Натомість, оскільки статтею 7 Законів України Про Державний бюджет України на період 2021-2024 разом із встановленням прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01 січня відповідного року у розмірі: на 2021 рік - 2270,00 грн; на 01.01.2022 - 2481,00 грн; на 01.01.2023 - 2684,00 грн; на 2024 рік - 3028,00 грн, був введений такий окремий вид прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», розмір якого становить 2102,00 грн. колегія суддів визнає важливими та враховує викладені у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2026 року у справі № 200/2309/25 (провадження № К/990/40316/25) правові висновки з наведеної у попередньому абзаці норми, відповідно яких касаційною інстанцією зазначено, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2024 року (3028,00 грн) на іншу розрахункову величину, яка Законом України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді 2102,00 грн), на підставі абзацу 5 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», є протиправною (пункт 56), що мотивовано Верховним Судом тим, що:
- зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди, а також в Закон України «Про прожитковий мінімум» щодо визначення розміру прожиткового мінімуму не вносилися, тож законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди, немає (пункт 51);
- водночас Закон України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» фактично змінив складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (пункт 52);
- Закон України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів (пункт 53);
- на такі аспекти при підготовці, прийнятті та введенні в дію закону про Держбюджет звертав увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 та від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (пункт 54);
- Законом України «Про судоустрій і статус суддів» закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги повинен братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Зазначена конституційна гарантія незалежності суддів не може зазнавати змін без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, тобто суддівська винагорода не може обчислюватися із застосуванням величини, відмінної від тієї, що визначена Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (пункт 55);
- а аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 вересня 2024 року у справі № 580/2522/24, від 13 листопада 2024 року у справі № 200/1707/24, від 20 лютого 2025 року у справі № 420/3716/24 (пункт 57).
Зокрема, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду в своїй постанові від 17 лютого 2026 у справі № 200/2309/25 зазначив, що «У постанові від 19 травня 2020 року (справа № 910/719/19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин» (пункт 65), а «у справі № 240/9028/24 на постанову Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2025 року, у якій суд апеляційної інстанції посилався на підтвердження своєї позиції щодо застосування положень статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік", спірні правовідносини стосувались проведення розрахунку при звільненні та виключенні зі штату судді Вищого адміністративного суду України, зокрема, обрахунку розміру суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення та вихідної допомоги у зв`язку з відставкою судді» (пункт 66)».
При цьому, Верховним Судом за результатом аналізу предмету спору у справах № 910/719/19 і № 240/9028/24 в пункті 68 постанови від 17 лютого 2026 по справі № 200/2309/25 зазначив про «відмінність спірних правовідносин та фактичних обставин у справі № 240/9028/24 та у справі, що розглядається, виключає можливість застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у її постанові від 24 квітня 2025 року у зазначеній справі, під час розгляду цього спору, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, застосувавши правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в зазначеній постанові, без оцінки її релевантної до встановлених обставин цієї справи, дійшов помилкового висновку щодо правомірності відмови у перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці».
За наведених обставин та виходячи з того, що предмет спору у цій справі за позовом   ОСОБА_1 , стосується перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, зокрема, наявності підстав для здійснення такого перерахунку, у зв`язку зі зростанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на перше січня 2021, 2022, 2023 2024 років, а у розглянутій Великою Палатою Верховного Суду справі № 240/9028/24 предметом спору була протиправність дій Вищого адміністративного суду України щодо проведення неповного розрахунку при звільненні та виключенні зі штату суду судді, який полягає у виплаті за період з 27 грудня 2023 року до 8 лютого 2024 року суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення та вихідної допомоги у зв`язку з відставкою, обчислених без застосування базового посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду, що визначений на підставі положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIІІ), а також без застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року абзацом четвертим статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» у розмірі 2 684 грн та абзацом четвертим статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» у розмірі 3 028 грн. - колегія суддів доходить висновку, що справа № 280/121/25 за позовом ОСОБА_1 , що розглядається, не є подібною до розглянута Верховним судом справи № 240/9028/24, але натомість є подібною до справи № 200/2309/25, розглянутої Верховним Судом 17 лютого 2026 року, яка саме і стосується перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, зокрема, наявності підстав для здійснення такого перерахунку у зв`язку зі зростанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на перше січня відповідного календарного року, який у даному спірному випадку Пенсійний фонд України зобов`язаний здійснити на підставі виданих довідок Запорізького апеляційного суду від 21.11.2024 року № 07- 37/105 - з 01.01.2021, від 21.11.2024 № 07-37/106 - з 01.01.2022, від 21.11.2024 № 07-37/107 - з 01.01.2023, від 21.11.2024 № 07-37/108 - з 01.01.2024.
Оскільки згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, і викладені у постановах Верховного Суду висновки щодо застосування норм права враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача як підставу для скасування цілком законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції у цій справі.
Крім того, колегія суддів вважає передчасними доводи апеляційної скарги позивача про те, що пенсійний орган не виконуватиме рішення суду у даній справі, так як рішення суду, що набрало законної сили, підлягає обов`язковому виконанню.
З іншого боку, колегія суддів зазначає, що питання здійснення судового контролю за виконанням рішення суду врегульовано у розділі IV КАС України.
Підсумовуючи вищевикладене у сукупності, оскільки висновки суду першої інстанції повністю відповідають нормам матеріального і процесуального права та обставинам справи, а доводами апеляційної скарги відповідача ці висновки суду не спростовуються, і тільки зводяться до незгоди із наданою судом першої інстанції правовою оцінкою встановленим обставинам у взаємозв`язку із наявними в матеріалах справи доказами та нормами матеріального права, якими врегульовано спірні у цій справі правовідносини, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення вимог апеляційних скарг відповідача та позивача, та вважає, що рішення суду першої інстанції у цій справі відповідно до вимог статті 316 КАС України підлягає залишенню без змін. 
Керуючись ст.ст. 242, 315, 316, 319, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області та ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18.03.2025 року в адміністративній справі №280/121/25 - залишити без змін.
Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова 

суддя Д.В. Чепурнов 

суддя А.О. Коршун