Справа № 638/3859/26
Провадження № 2/638/5917/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Семіряд І.В., 
за участю секретаря Дудка Є.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної казначейської служби України в Харківській області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про повернення безпідставно набутих коштів,- 

ВСТАНОВИВ:

26.02.2026 ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказує, що 04.12.2025 р. начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 було винесено постанову № R226715 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), якою на Позивача було накладено штраф у розмірі 17 000 грн. Рішенням Новобаварського районного суду м. Харків від 04.02.2026 р. у справі 638/25167/25, яке набрало законної сили 17.02.2025, скасовано постанову № R226715 від 04 грудня 2025 року. Позивачем було сплачено адміністративний штраф у сумі 8 500,00 грн. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Натепер сплачені кошти утримуються у Державному бюджеті України без достатньої правової підстави. безпідставно сплачені грошові кошти підлягають стягненню саме з Державного бюджету України. у зв`язку з чим позивач просив стягнути з Державного бюджету України на його користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 8 500 грн, судовий збір у розмірі 1064,96 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн. 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.02.2026 вказану справу передано в провадження суддя Семіряд І.В.
27.02.2026 ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова відкрито провадження у справі, призначено спрощене судове засідання. 
11.03.2026 представником відповідача Головного управління державної казначейської служби України в Харківській області Мірошниченко Л.А. подано відзив, у якому зазначено, що Звертаємо увагу суду на те, що Головне управління, яке залучено до справи в якості відповідача, згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не має фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Виходячи зі змісту обставин, викладених у позові, спір у справі виник через незаконні дії працівників органів територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки (далі – ТЦК та СП). З огляду на вищевказане, органами, діями яких, завдано йому моральної шкоди, є органи ТЦК та СП. Додатково звертаємо увагу Суду, на те, що на органи Казначейства покладено повноваження щодо безспірного списання коштів державного та місцевих бюджетів на підставі рішення суду не свідчить, що такі органи мають бути учасниками по кожній судовій справі, де однією з вимог є стягнення коштів з Державного бюджету України. Таку правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 по справі № 242/4741/16. Отже належним відповідачем у справі є Держава України в особі ІНФОРМАЦІЯ_3 . кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК У країни держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влад и у межах їхньої компетенції, зазвичай орган, діями якого завдано шкоду. Як вбачається з заяви ОСОБА_1 , адміністративний штраф був сплачений Позивачем відповідно до Постанови ІНФОРМАЦІЯ_1 від 04.12.2025 № R226715. Отже належним відповідачем у справі є Держава України в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 . наявні умови та підстави для стягнення суми коштів з державного бюджету та боржника, Позивач помилково визначив Головне управління відповідачем у цій справі та має нести відповідальність за дії ІНФОРМАЦІЯ_2 , який наклав штраф. Тому, якщо позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача відмовляє у позові до такого відповідача.
17.03.2026 представником позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 подано відповідь на відзив, у якій зазначено, що Відзив Головного управління містить численні посилання на те, що належним відповідачем має бути той орган, діями якого було завдано шкоду, однак Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 08.08.2023 р. у справі № 910/5880/21 висловила правову позицію, що «Відсутні підстави застосовувати до спірних правовідносин приписи ЦК України про відшкодування шкоди. На ці правовідносини поширюються приписи статті 1212 ЦК України (п. 55)», оскільки стягнення безпідставно набутого майна є кондикційним, а не деліктним зобов`язанням. На підставі вищенаведеного, Позивач вважає нерелевантними посилання Головного управління на правові позиції Верховного Суду, які вказують на відсутність необхідності їх залучення, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (п.п. 6.3, 6.4, 6.19), яка стосувалася застосування ст. 1212 ЦК України зазначала, що Казначейська служба є належним представником держави. Головне управління також посилається на правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 по справі № 242/4741/16: «додатково звертаємо увагу Суду, на те, що на органи Казначейства покладено повноваження щодо безспірного списання коштів державного та місцевих бюджетів на підставі рішення суду не свідчить, що такі органи мають бути учасниками по кожній судовій справі, де однією з вимог є стягнення коштів з Державного бюджету України», однак у п.п. 44, 46 цієї ж Постанови містяться висновки, що «залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава , а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган», «ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства , однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові». Отже, Позивач вважає, що Головне управління є саме тим органом, який може належно представляти державу саме у спорах із стягнення з Державного бюджету безпідставно набутих грошових коштів. Позивач вважає нерелевантними посилання Головного управління на Порядок повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787, зокрема, що «відповідно до п. 5 Порядку 787, оскільки за кодом класифікації доходів бюджету 21081100 контролюючими органами , відповідно до Постанови № 106, є обласні ТЦК та СП, вони мають повноваження на видачу подання на повернення коштів з Державного бюджету», оскільки відповідно до п. 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21: «Порядок № 787 застосовний до випадків помилково чи надміру зарахованих до бюджету. Оскільки сума адміністративно-господарського штрафу, яку вніс до бюджету позивач, не є помилково чи надміру зарахованою, Порядок № 787 на спірні правовідносини не поширюється ». Отже, не відноситься до цієї справи встановлення того, який орган має повноваження на видачу подання на повернення коштів з Державного бюджету. До того ж відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Не виявлено будь-які нормативно-правові акти, які б передбачали, що обласні ТЦК та СП є органами, що контролюють справляння надходжень до бюджету за ККДБ 21081100 (в частині штрафів, накладених ТЦK та СП) відповідно до Постанови КМУ від 16.02.2011 № 106 «Деякі питання ведення обліку податків, зборів, платежів та інших доходів бюджету». Лист Міністерства оборони України від 10.04.2025 № 220/62З5 з повідомленням Казначейства, по-перше, теж відсутній у вільному доступі, по-друге, не є нормативно-правовим актом та носить рекомендаційний характер. держава несе відповідальність за організацію своєї правової системи, яка повинна уникати порушення прав людини, тому будь-яка нечіткість законодавства не може тлумачитися на користь держави, яка фактично й є відповідачем у цій справі в особі органів державної влади, та позбавляти Позивача права на володіння його майном (грошовими коштами), що гарантується Протоколом № 1 до Європейської конвенції з прав людини. Отже, Позивач не вбачає підстав для залучення ІНФОРМАЦІЯ_3 як співвідповідача і тим паче для заміни ним Головного управління. фактично відповідачем є Держава, яка бере участь у справі через відповідні органи. З урахуванням вищенаведеного та правових позицій Верховного Суду, Позивач вважає, що Головне управління разом із ІНФОРМАЦІЯ_4 в повній мірі представляють Державу в цій справі, тому є належними відповідачами. У зв`язку з чим представник позивача просив задовольнити позов в повному обсязі та стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 8 500 грн, судовий збір у розмірі 1064,96 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
31.03.2026 від представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позов підтримали та просили задовольнити.
Представник відповідача Головного управління державної казначейської служби України в Харківській області Мірошніченко Л.А. у відзиві просила розглядати справу за відсутності представника відповідача.
Представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_5 у судове засідання не прибув, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не сповістив. 
Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Судом встановлено, що рішенням Новобаварського районного суду м. Харкова від 04.02.2026 №638/25167/25 адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення – задоволено. Скасувано постанову № R226715 від 04 грудня 2025 року по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, що винесена начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 Карнаухом Є.А., про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП і накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень. Закрито провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
Позивачем було сплачено адміністративний штраф у сумі 8 500,00 грн за постановою № R226715 від 04.12.2025, що підтверджується квитанцією № 00a18c3f_2305_4992_8d52_8df2d44813fc_0 від 04.12.2025.
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
За ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (відповідний висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).
За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Порядок повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевого бюджетів, визначений Порядком повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевого бюджетів, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787.
Як встановлено в судовому засіданні позивачем штраф, призначений постановою ІНФОРМАЦІЯ_5 , сплачено 04.12.2025, проте постанова, яка стала підставою для стягнення штрафу, була скасована рішення суду, провадження у справі закрито.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/5880/21 зроблено висновок, що сплачену до Державного бюджету України суму адміністративно-господарського штрафу після того, як підстава такого перерахування відпала (зокрема у разі скасування адміністративним судом постанови про застосування такого штрафу), господарський суд може стягнути на користь платника згідно зі статтею 1212 ЦК України як таку, що утримується у бюджеті без достатньої правової підстави (п. 39).
У п. 53 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі ст. 1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються в бюджеті без достатньої правової підстави.
У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади (частини перша та друга статті 326 ЦК України).
Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України), яка діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин(частина перша статті 167 ЦК України).
Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (частина перша статті 170 ЦК України).
Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України).
З огляду на наведені приписи, а також ураховуючи те, що поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних правовідносинах, у спорі щодо стягнення суми адміністративно-господарського штрафу, яка утримується на казначейському рахунку органу державної влади без достатньої правової підстави, держава бере участь у матеріальних і процесуальних правовідносинах в особі її органу, який контролює справляння надходжень бюджету за відповідним кодом класифікації доходів бюджету. У спірних правовідносинах таким органом є ІНФОРМАЦІЯ_6 .
За змістом абзацу першого частини третьої статті 17 ЦК України орган державної влади здійснює захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом.
Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету (частина друга статті 45 Бюджетного Кодексу України).
Порядком повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787 передбачено, що Повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету або повернення на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, або перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, здійснюється за поданням (висновком, повідомленням) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету
У випадках, встановлених Конституцією України та законом, особа має право звернутися за захистом цивільного права та інтересу до органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування (частина друга статті 17 ЦК України). Рішення, прийняте зазначеними органами щодо захисту цивільних прав та інтересів, не є перешкодою для звернення за їх захистом до суду (абзац другий частини третьої статті 17 ЦК України).
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частини перша та друга статті 1212 ЦК України).
Отже, беручи до уваги те, що з ОСОБА_1 було сплачено штраф на виконання постанови, яка у подальшому скасована рішенням суду, він має право на звернення до суду з позовом про стягнення суми перерахованих коштів до Державного бюджету України, як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави.
При цьому необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, наведена норма не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.
Аналогічну позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 по справі №910/23967/16.
Позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.
Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
На підставі п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.
Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони.
За нормами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137ЦПК України).
Нормою ч. 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.
Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (провадження № К/9901/27657/20).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі№ 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).
Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Щодо співмірності витрат на правову допомогу слід також ураховувати позицію Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19, відповідно до якої розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Як вбачається з матеріалів справи інтереси ОСОБА_1 в суді представляв адвокат Хоменко на підставі договору про надання правової допомоги та представництва інтересів №1-2 від 05.12.2025, ордеру.
Позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Хоменком О.О. 25.02.2026 складено акт приймання – передачі наданих правничих послуг №1, про те, що адвокатом надано, а клієнтом прийнято правничі послуги за договором 31-2 у справі про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Перелік\обсяг наданих послуг: згідно з описом виконаних робіт і наданих послуг від 25.02.2026. Вартість послуг (фіксований гонорар) 7000 грн. Послугу надані належним чином, претензій щодо якості\обсягу клієнт не має. 
З опису виконаних робіт і наданих послуг (для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу) за договором №1-2 вбачається, що адвокат надав клієнту консультацію та правовий аналіз, підготовку процесуальних документів, робота з доказами, представництво та процесуальні дії. Вартість правничої допомоги 7000 грн. 
При визначенні розміру судових витрат, що підлягають відшкодуванню, суд виходить з того, що справа про стягнення безпідставно набутого майна для кваліфікованого юриста не є спором значної складності, не потребує дослідження великого обсягу доказів та залучення багатьох учасників. Адвокатом складено позовну заяву та відповідь на відзив, що не є великими за обсягом та складними за змістом. У судових засіданнях адвокат участі не брав, справу розглянуто без участі сторін. 
Отже, враховуючи, з урахуванням категорії справи, рівня складності юридичної кваліфікації правовідносин, обсягу наданих позивачу послуг з правничої допомоги, змісту поданих процесуальних документів, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, їхньої дійсності та необхідності, суд дійшов висновку, що справедливим буде стягнення на користь позивача в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 3000 грн. 
Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати позивача зі сплати судового збору покладаються на відповідача. Отже, з держави на користь позивача підлягає стягненню 1064,96 грн. 
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 133, 141, 259, 264, 265, 274, 280-282 ЦПК України, суд, - 
ВИРІШИВ:
Позов  ОСОБА_1 до Головного управління державної казначейської служби України в Харківській області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про повернення безпідставно набутих коштів-задовольнити.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти у розмірі 8500 грн, судовий збір – 1064,96 грн, витрати на правову допомогу 3000 грн, всього 12 564 (дванадцять тисяч п`ятсот шістдесят чотири) грн 96 коп.
До визначення Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до або через Харківський апеляційний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Сторони:
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач – Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області, ЄДРПОУ 37874947, м. Харків, вул. Євгенія Єніна, 18.
Відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_2 .

СУДДЯ - І.В. Семіряд