Справа № 369/13921/24
Провадження № 2/369/1778/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04.03.2026 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Фінагеєвої І.О.,
за участю секретаря Херенкової К.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу №369/13921/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Іваха Олег Іванович звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 31 жовтня 2023 року до ОСОБА_1 , звернувся ОСОБА_2 , з проханням позичити йому 16 500 доларів США.31 жовтня 2023 року між Позивачем та Відповідачем був укладений договір позики.
Згідно пункту 1 Договору Позикодавець передає у власність Позичальнику, а Позичальник приймає у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 623 452 гривні 50 копійок, що є еквівалентом 16 500 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом в обмінних пунктах, встановленим на момент укладення даного Договору, та зобов`язується повернути Позикодавцеві суму грошових коштів, що буде еквівалентом 16 500 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом в обмінних пунктах, встановленим на момент повернення грошових коштів, не пізніше ніж через шість календарних місяців з моменту укладення даного договору, тобто до 01 травня 2024 року.
Відповідно до пункту 2 Договору сума позики, встановлена пунктом 1 Договору, отримана Позичальником від Позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі.
Додатково, на підтвердження отримання Відповідачем суми позики, встановленої пунктом 1 Договору, Відповідач власноруч написав розписку, відповідно до якої, ОСОБА_2 одержав в позику від Позивача грошові кошти в сумі 16 500 доларів США, які зобов`язувався виплатити в повному обсязі до 01 травня 2024 року.
Однак, Відповідач не повернув суму позики, яка встановлена пунктом 1 Договору та розписці, у строк обумовлений в Договорі та розписці (01 травня 2024 року).
Як зазначає представник позивача, ОСОБА_1 неодноразово звертався до ОСОБА_2 з вимогою повернути борг, однак ці вимоги ігнорувались Відповідачем.
Зокрема, 10 липня 2024 року Позивач направив на адресу Відповідача вимогу про поверненняборгу.Однак, Відповідач не отримав вищезазначене поштове відправлення з відділення АТ «Укрпошта» та не повернув борг.
На підставі викладеного, Позивач звертається з цим позовом до суду за захистом своїх порушених прав та просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 31 479 доларів США 84 цента, з яких: суму боргу у розмірі 16 500 доларів США, 3% річних від простроченої суми у розмірі 129 доларів США 84 цента та 10 процентів за кожен місяць користування коштами у розмірі 14 850 доларів США. Судові витрати просив покласти на Відповідача.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 серпня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
29 жовтня 2024 року на адресу суду від представника позивача  ОСОБА_1 – адвоката Позднякова Сергія Сергійовича надійшла заява про зменшення позовних вимог на 3 873 долари США 84 центи, оскільки після відкриття провадження  ОСОБА_2 було погашено частину боргу за договором позики у сумі 160 000,00 грн., що еквівалентно 3 873долари США 84 центи станом на момент здійснення такого платежу.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 травня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Представник позивача надав суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без участі позивача та його представника, позовну заяву підтримав у повному обсязі та просив задовольнити.
У судове засідання відповідач не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки не повідомив, судом вживалися заходи щодо належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України». Відповідач на адресу суду відзиву на позовну заяву не подав. Причини неможливості подати відзив суду не повідомив. Будь-яких заяв, клопотань станом на час прийняття рішення до суду не надходило.
У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п.п. 3,4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 31 жовтня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики.
Згідно пункту 1 Договору Позикодавець передає у власність Позичальнику, а Позичальник приймає у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 623 452 гривні 50 копійок, що є еквівалентом 16 500 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом в обмінних пунктах, встановленим на момент укладення даного Договору, та зобов`язується повернути Позикодавцеві суму грошових коштів, що буде еквівалентом 16 500 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом в обмінних пунктах, встановленим на момент повернення грошових коштів, не пізніше ніж через шість календарних місяців з моменту укладення даного договору, тобто до 01 травня 2024 року.
Відповідно до пункту 2 Договору сума позики, встановлена пунктом 1 Договору, отримана Позичальником від Позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі.
На підтвердження отримання Відповідачем суми позики, встановленої пунктом 1 Договору, ОСОБА_2 власноруч написав розписку, відповідно до якої одержав у позику від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 16 500 доларів США, які зобов`язався виплатити в повному обсязі до 01 травня 2024 року.
Однак, Відповідач не повернув суму позики, яка встановлена пунктом 1 Договору та розписці, у строк обумовлений в Договорі та розписці (01 травня 2024 року).
Як зазначає представник позивача, ОСОБА_1 неодноразово звертався до ОСОБА_2 з вимогою повернути борг, однак ці вимоги ігнорувались Відповідачем.
Зокрема, 10 липня 2024 року ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_2 вимогу про поверненняборгу від 03 липня 2024 року, водночас, відповідач вказану вимогу не отримав та борг не повернув.
20 серпня 2024 року на рахунок ОСОБА_1 перераховано 160 000,00 грн. на погашення ОСОБА_2 частини боргу за договором позики від 31 жовтня 2023 року, що підтверджується копією платіжної інструкції № 0.0.3834698741.1 від 20 серпня 2024 року.
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18).
Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору позики та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів.
З тексту розписки від 07 листопада 2023 року, яка підписана ОСОБА_2 особисто вбачається, що останній отримав від ОСОБА_1 у позику грошові кошти в сумі 16 500 доларів США та зобов`язався виплатити у повному обсязі своєчасно до 01 травня 2024 року.
Отже, між позивачем та відповідачем дійсно виникли правовідносини щодо укладення договору позики та враховуючи правову природу розписки, з урахуванням тексту такої, суд приходить до висновку, що фактична передача коштів від кредитора до боржника відбулась, що й підтверджується цією розпискою.
Даних, які б свідчили про повернення відповідачем позивачу всієї суми заборгованості згідно розписки від 07 листопада 2023 року до договору позики від 31 жовтня 2023 року, судом не встановлено.
Водночас, 20 серпня 2024 року на рахунок ОСОБА_1 перераховано 160 000,00 грн., що еквівалентно 3 873долари США 84 центи станом на момент здійснення такого платежу, в рахунок погашення ОСОБА_2 частини боргу за договором позики від 31 жовтня 2023 року, що підтверджується копією платіжної інструкції № 0.0.3834698741.1 від 20 серпня 2024 року.
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання.
Відповідачем не надано суду доказів того, що договір позики, який укладено між сторонами є нечинними, його дійсність не спростована. Позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства даний правочин є укладеним, нікчемним не визнаний.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 2 ст. 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
Відтак, у справі встановлено, що відповідач свої зобов`язання за договором позики у повному обсязі не виконав, у зв`язку із чим у останнього утворилась заборгованість у розмірі 12 626,16 доларів США (16 500,00 – 3 873,84 = 12 626,16), що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача.
Щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача 10 процентів за кожен місяць користування коштами за період з 31 жовтня 2023 року по 05 серпня 2024 року у розмірі 14 850 доларів СШАта 3% річних від простроченої суми заборгованості за період з 02 травня 2024 року по 05 серпня 2024 року у розмірі 129 доларів США 84 цента, суд зазначає наступне 
Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до п. 7 Договору позики, позичальник сплачує 10 процентів за кожен місяць користування коштами.
Згідно п. 8 Договору позики, у разі невиконання позичальником зобов`язання передбаченого в п. 1 цього Договору, проценти за користування коштами продовжують нараховуватись після настання дати, визначеної в п. 1 цього договору до моменту виконання позичальником своїх зобов`язань, у розмірі передбаченим у п. 7 цього Договору.
Пунктом 1 Договорута розпискою від 07 листопада 2023 року сторони погодили строк повернення грошових коштів – 01 травня 2024 року.
З наданого позивачем розрахунку 10 процентів за кожен місяць користування коштами вбачається, що розрахунок здійснено за період з 31 жовтня 2023 року по 05 серпня 2024 року у розмірі 14 850 доларів США (сума боргу – 16 500 доларів США; кількість повних місяців прострочення – 9 місяців).
Згідно правової позиції Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеної у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 209/3022/16-ц (провадження № 61-8487св18), після настання строку повернення позики позикодавець не має права на нарахування та стягнення процентів від суми позики, а лише на стягнення з позичальника сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Так, як вбачається з матеріалів справи, позивачем було нараховано проценти поза межами обумовленого сторонами строку дії договору позики, у зв`язку із чим суд здійснює перерахунок за період з 31 жовтня 2023 рокупо 01 травня 2024 року, тобто за 6 місяців, де сума боргу – 12 626,16 доларів США, відсоткова ставка – 10 процентів за кожен місяць користування коштами, а саме: 12 626,16 * 10% * 6 = 7 575,7 доларів США.
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 10 процентів за кожен місяць користування коштамиу розмірі 7 575,7 доларів США.
Відповідно до положень статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
Здійснивши перевірку розрахунку, в межах заявленого позивачем періоду, суд встановив, що загальна сума 3 % річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача згідно ст. 625 ЦК України за період з 02 травня 2024 року по 05 серпня 2024 року, де сума боргу – 12 626,16 доларів США, кількість днів прострочення – 96, становить 99,35 доларів США.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку ро стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість у загальному розмірі 20 301,21 доларів США, яка складається з суми боргу у розмірі 12 626,16 доларів США, 3 % річних у розмірі 99,35 доларів США та 10 процентів за кожен місяць користування коштамиу розмірі 7 575,7 доларів США.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача на 73,5% від ціни позову, з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 9 538,51 грн (12 977,56 * 73,5% : 100% = 9 538,51).
Керуючись ст. ст. 4, 5, 10-13, 76-81, 89, 141, 223, 247, 258-260, 263-265, 268, 280-282, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у загальному розмірі 20 301 (двадцять тисяч триста одна) доларів 21 цент США, яка складається з суми боргу у розмірі 12 626,16 доларів США, 3 % річних у розмірі 99,35 доларів США та 10 процентів за кожен місяць користування коштамиу розмірі 7 575,7 доларів США.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 9 538 (дев`ять тисяч п`ятсот тридцять вісім) грн. 51 коп. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог, - відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня винесення рішення суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Інформація про позивача:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .
Інформація про відповідача:  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 . 

Суддя:          Інна ФІНАГЕЄВА