єдиний унікальний номер справи 546/1059/25
номер провадження 2/546/99/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року м. Решетилівка Полтавська область
Решетилівський районний суд в складі: 
головуючого - судді Лівер І.В.
за участю секретаря судового засідання – Лободи Н.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Решетилівка Полтавської області в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» про захист прав споживача фінансових послуг, встановлення нікчемності умови про комісію за пролонгацію кредиту та встановлення факту невиконання обов`язку кредитора за умовами договору про споживчий кредит № 103015459 від 02.10.2020, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал»,
УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 до суду подано позовну заяву до ТОВ «МІЛОАН» про захист прав споживача фінансових послуг, встановлення нікчемності умови про комісію за пролонгацію кредиту та встановлення факту невиконання обов`язку кредитора за умовами договору про споживчий кредит № 103015459 від 02.10.2020. Позовна заява обгрунтована тим, що ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернулось з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 35 172,58 грн. за електронним договором про споживчий кредит №103015459 від 02.10.2020 року, укладений з ТОВ «МІЛОАН». Дана справа перебуває у провадженні Решетилівського районного суду (цивільна справа №546/695/25, суддя Зіненко Ю.В.). Ухвалою Решетилівського районного суду Полтавської області від 23 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідачки Голуба В.В. про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву. Крім того, суд не розглянув клопотання представника відповідачки у справі №546/695/25 ОСОБА_2 про надання оригіналів для огляду та виключення копій з числа доказів у справі на підставі ч. 6 ст. 95 та ч. 5 ст. 100 ЦПК України. Відмовивши відповідачці ОСОБА_1 у розгляді відзиву на позовну заяву та не розглянувши вказане клопотання представника відповідачки ОСОБА_2 , суд тим самим обмежив право відповідачки ОСОБА_1 на судовий захист споживача фінансових послуг та встановлення факту невиконання первісним кредитором ТОВ «МІЛОАН» обов`язку кредитора за договором про споживчий кредит №103015459 від 02.10.2020 року щодо перерахунку коштів ОСОБА_1 у розмірі 12000,00 грн. Саме тому позивачка ОСОБА_1 змушена звертатися до суду з цим позовом для встановлення нікчемності умови про комісію за пролонгацію кредиту та встановлення факту невиконання відповідачем ТОВ «МІЛОАН» обов`язку кредитора за договором про споживчий кредит №103015459 від 02.10.2020 року щодо перерахунку коштів ОСОБА_1 у розмірі 12000,00 грн.
В обгрунтування вимоги про встановлення факту невиконання відповідачем ТОВ «МІЛОАН» обов`язку кредитора за договором про споживчий кредит №103015459 від 02.10.2020 року щодо перерахунку коштів ОСОБА_1 у розмірі 12000,00 грн. позивачка зазначила, що даний кредитний договір укладений відповідно до вимог чинного законодавства в електронній формі. Однак належні докази перерахування позикодавцем ТОВ «МІЛОАН» коштів первинний бухгалтерський документ та/або засвідчена його банком виписка про дійсний переказ коштів позичальнику ОСОБА_1 у дату 02.10.2020 року в матеріалах справи №546/695/25 відсутні. А тому, оскільки перерахування позикодавцем ТОВ «МІЛОАН» кредитних коштів не відбулося, доказами чого стануть витребувані первинні документи та виписки з його рахунку, то і строк кредитування та нарахування відсотків перебіг не почав, а договір має кваліфікуватися як неукладений та нікчемний в силу закону. З посиланням на судову практику Верховного Суду, позивачка зазначила, що Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей. Для того, щоб виник обов`язок повернути борг слід довести і факт передачі коштів. За відсутності факту передання суми позики, навіть з підписаним договором, то такий договір вважається неукладеним. 
Позовну вимогу про встановлення нікчемності умови договору про встановлення комісії за пролонгацію кредиту позивачка обгрунтовує невідповідністю зазначеної умови договору частині 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування», а також ст.ст. 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим законом, є нікчемними. Позивачка в позові зазначає, що визначальним у даній справі для визначення умови про встановлення комісії за пролонгацію кредиту як несправедливої є саме те, що абсолютно ніяка послуга при вчиненні такої дії кредитодавцем в даному випадку кредитним договором не передбачена і фактично позичальнику не надається, а натомість на споживача покладається обов`язок оплатити дії кредитодавця у власних інтересах, які є обов`язком кредитодавця. Посилаючись на судову практику Верховного Суду, позивачка вказувала на нікчемність умов пункту 2.3. договору про споживчий кредит відповідно до частини першої та другої статті 11, а також частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
На підставі викладеного позивачка просить встановити нікчемність умови пункту 2.3. договору про споживчий кредит №103015459 від 02.10.2020 року, де сторонами є ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 про встановлення комісії за продовження кредиту, а також встановити факт невиконання ТОВ «МІЛОАН» обов`язку видачі коштів по договору про споживчий кредит №103015459 від 02.10.2020 року на користь ОСОБА_1 .
Ухвалою суду від 03.11.2025 відкрито провадження в даній цивільній справі, розгляд прави призначено в порядку спрощеного позовного провадження за повідомленням викликом) сторін. Задоволено клопотання позивачки про витребування доказів.
21.11.2025 від ТОВ « МІЛОАН» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обгрунтування заперечень проти позовних вимог, відповідач вказав, що відповідно до Правил надання фінансових кредитів ТОВ «МІЛОАН» та п.2.1 кредитного договору, укладеного з позивачкою, кредит було надано з використанням реквізитів платіжної картки, яку вона зареєструвала в особистому кабінеті, зазначивши всі необхідні реквізити на захищеній сторінці платіжного сервісу LiqPay АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та підтвердивши доступ до управління рахунком, до якого емітована зареєстрована картка та можливість розпоряджатися коштами на цьому рахунку. Єдиною фінансовою послугою, яку відповідач міг надавати на підставі ліцензії, чинної на момент укладення договору з позивачем, була «надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту». Здійснення переказу коштів не охоплюються цією ліцензію. Для того аби видати кредит шляхом безготівкового переказу на рахунок клієнта, відповідач мав залучити надавача платіжних послуг (банк або небанківську установу), оскільки відповідно до пп.6,8 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції чинній на момент укладення договору з позивачкою), переказ коштів є окремим видом фінансової послуги, ліцензії права на надання якого відповідач не мав. З метою забезпечення переказів кредитних коштів позичальникам, у т.ч. позивачці, відповідачем було укладено договір про надання послуг в системі LiqPay АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Разом з тим, відповідно до п. 1 ч.1 ст.62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація, що становить банківську таємницю розкривається на запит її власника. Проте, позивачка виписку за рахунком, для управління яким емітовану платіжну картку з використанням реквізитів якої їй видано кредит, в підтвердження відсутності операції із зарахування коштів до суду не надала, при тому, що система дистанційного обслуговування Приватбанку (емітент картки Позивача) дозволяє миттєво та безкоштовно сформувати виписку про рух коштів по карті/рахунку. Таким чином, позивачка ухилилася від виконання обов`язку з доведення обставин на які вона посилається, як на підставу свої позовних вимог. Позивачка вказує, що в провадженні суду перебуває справа про стягнення боргу за кредитним договором № 103015459. При цьому практика суду виходить з того, що позичальник мав доводити відсутність підстав для задоволення позову, в т.ч. і про недійсність/нікчемність умов договору, саме в суді де розглядався спір про стягнення боргу за оскаржуваним договором. Натомість зараз позивачка ініціює спір, щоб переглянути, або не виконувати рішення суду про стягнення з неї боргу за оскаржуваним у даній справі договором. Відповідач посилався на практику Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду щодо того, що ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов?язань, є неприпустимим.
Крім того, відповідач у відзиві звернув увагу, не те, що позивачка вчиняла пролонгацію та часткову оплату за кредитним договором, тобто позивачка сплачувала кредит, а потім вирішила, що їй його не надавали. У праві України доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) проявляється, зокрема, у кваліфікації певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу) як волевиявлення, яке свідчить про вчинення правочину, зокрема про його схвалення (постанова Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі №3-59гс14).
В обгрунтування заперечень проти позовної вимоги щодо встановлення нікчемності умови пункту 2.3. договору про встановлення комісії за продовження кредиту, відповідач посилався на п.4 ч.1 ст.1 Закону «Про споживче кредитування», яким встановлено, що загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Таким чином, нарахування комісії за пролонгацію кредитного договору не суперечить вимогам закону та не призводить до нікчемності (недійсності) умов кредитного договору, якими встановлюється порядок нарахування комісії. А більше того, така комісія прямо передбачена п.4 ч.1 ст.1 Закону «Про споживче кредитування». Відповідач вказав, що сплачуючи комісію за пролонгацію строку договору кредиту, позивачка отримала знижку на сплату відсотків після 30 дній з моменту укладення договору, на оплату відсотків, а саме замість сплати 5% в день, вона оплачувала 2% в день, і саме за це сплачувала комісію за пролонгацію договору. А тому, посилання позивачки на те, що вона не отримала додаткового блага при сплаті комісії, спростовується матеріалами справи, а саме самим текстом договору
Крім того, відповідач у відзиві зазначив, що ТОВ «МІЛОАН» не с належним відповідачем по даній справі, оскільки 13.05.2021 року ТОВ «МІЛОАН» було прийнято рішення відступити право вимоги до позивачки ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит №103015459 від 02.10.2020 ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», згідно договору про відступлення права вимоги №71-МЛ/Т від 13 травня 2021.
28.11.2025 до суду від ТОВ «МІЛОАН» на виконання ухвали суду від 03.11.2025 надійшли витребувані документи, зокрема копія договору про відступлення права вимоги № 71 -МЛ/Т від 13.05.2021, укладеного між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал».
09.12.2025 позивачкою до суду подано клопотання про посвідчення судом довіреності фізичної особи на ведення справи та відкладення розгляду справи для надання можливості ознайомитися з справою представнику, яке було задоволено ухвалою суду від 09.12.2025, посвідчено довіреність від 09.12.2025, видану від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 про уповноваження представляти інтереси довірителя. 
Ухвалою суду від 13.01.2026 до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, за ініціативою суду залучено ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», враховуючи, що рішення у справі може вплинути на його права та обов`язки, оскільки за умовами договору про відступлення прав вимоги № 71 -МЛ/Т від 13.05.2021 ТОВ «МІЛОАН» відступило, а ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» отримало право вимоги до позивачки ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит № 103015459 від 02.10.2020.
26.01.2026 від представника позивачки – Голуба В.В. до суду надійшло клопотання про судову експертизу, в якій представник позивачки просив призначити в даній цивільній справі судову комп`ютерно-технічну експертизу для дослідження цифрового файла електронного доказу, а саме кредитного договору №103015459 від 02 жовтня 2020 року, укладеного між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 . Ухвалою суду від 31.03.2026 у задоволенні вказаного клопотання представника позивачки відмовлено.
31.03.2026 від представника позивачки до суду надійшла заява про врахування при винесенні рішення в даній справі висновків Конституційного суду України та Верховного Суду.
У судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. В заяві про врахування при винесенні рішення висновків Конституційного суду України, Верховного Суду представник позивачки просив судове засідання проводити за відсутності позивачки та її представника.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, пояснень по суті позову не надав.
Дослідивши матеріали цивільної справи, суд прийшов до висновку, про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Між відповідачем ТОВ «МІЛОАН» та позивачкою ОСОБА_1 02.10.2020 укладено в електронній формі кредитний договір № 103015459, відповідно до мов якого позивачка отримала кредит в розмірі 12000,00 грн.
Згідно довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № 10859/18-11 від 18.11.2025 з рахунку ТОВ «МІЛОАН», відкритого в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», через систему платежів LiqPayST на підставі договору №4071 від 11.03.2020 була проведена операція щодо переказу коштів 02.10.2020 в сумі 12000,00 грн. одержувачу ОСОБА_1 на її картку № НОМЕР_1 за договором № 103015459, ідентифікатор операції – 1439324879.
Згідно договору відступлення прав вимоги № 71-МЛ/Т від 13.05.2021 ТОВ «МІЛОАН» (кредитор) передало (відступило) ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» (новий кредитор) за плату, а ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» прийняв належні ТОВ «МІЛОАН» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у Реєстрі боржників, укладеними між ТОВ «МІЛОАН» і боржниками (Портфель заборгованості).
Згідно п. 1.2. вказаного договору внаслідок передачі (відступлення) Портфеля Заборгованості за цим Договором. Новий Кредитор заміняє Кредитора у Кредитних Договорах, що входять до Портфеля Заборгованості та відповідно вказані у Реєстрі Боржників, та набуває прав грошових вимог Кредитора за цими Кредитними договорами, включаючи право вимагати від Боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань Боржників за Кредитними договорами.
Згідно п. 6.2.3. вказаного договору права вимоги переходять до нового кредитора з моменту підписання сторонами цього договору, після чого новий кредитор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості.
13.05.2021 на виконання вимог договору відступлення прав вимоги №71-МЛ/Т від 13 травня 2021 ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» підписали Акт приймання-передачі Реєстру боржників від 13.05.2021 до вказаного договору, згідно якого кредитор передав, а новий кредитор прийняв Реєстр боржників кредитора від
13 травня 2021 року, складений за формою згідно із Додатком № 1 до Договору. Кількість боржників: 3166, загальна сума заборгованості: 57 711 261 грн. 16 коп.
Як вбачається з витягу з Реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги №71-МЛ/Т від 13 травня 2021 ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» отримав право вимоги до позивачки ОСОБА_1 за кредитним договором №103015459 від 02.10.2020 в загальній сумі заборгованості в розмірі 35172,58 грн., з яких 9741,00 грн. – залишок заборгованості по тілу кредиту, 25431,58 грн. - залишок заборгованості по відсотках.
Як вбачається з матеріалів справи між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «МІЛОАН» виникли кредитні відносини на підставі кредитного договору №103015459 від 02.10.2020.
Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно ч. 1 ст. 1054 цього Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). 
Разом з тим, права кредитодавця за вказаним вище кредитним договором були передані від ТОВ «МІЛОАН» до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» за договором відступлення прав вимоги №71-МЛ/Т від 13 травня 2021.
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України). Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК).
Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення (постанова Верховного Суду від 14.06.2023 у справі №755/15965/17).
У постанові Верховного Суду від 18.10.2023 у справі №905/306/17 сформовано висновок, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012).
Право вимоги по кредитному договору передані відповідачем ТОВ «МІЛОАН» третій особі ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на підставі акту прийому-передачі реєстру боржників та самого реєстру боржників, які оформлені належним чином. Зазначені документи є належними доказами щодо передачі відступлення права вимоги у спірних правовідносинах.
Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом.
Як випливає зі змісту ст. ст. 51, 175 ЦПК на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України.
Таким чином, суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.
З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.
Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Отже, саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом.
Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові.
Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Як вбачається з договору відступлення права вимоги №71-МЛ/Т від 13 травня 2021 ТОВ «МІЛОАН» передало ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» право вимоги до позивачки ОСОБА_1 за кредитним договором №103015459 від 02.10.2020, тобто ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» став кредитором по відношенню до ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором. Отже, суд приходить до висновку, що відповідач ТОВ «МІЛОАН» не може виступати належним відповідачем у даному спорі, оскільки вже не є учасником кредитних відносин, що виникли на підставі кредитного договору №103015459 від 02.10.2020.
Оскільки позивачкою не надано клопотання про залучення у справі співвідповідачем ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», то ухвалою від 13.01.2026 суд залучив вказану особу до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
Враховуючи викладене, а також оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Щодо врахування при винесенні рішення в даній справі висновків Конституційного суду України та Верховного Суду, зазначених в заяві представника позивача від 30.03.2026, суд зазначає, що оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав заявлення позову до неналежного відповідача, вказана представником позивача судова практика не застосовуються під час винесення рішення в даній справі. 
У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, в задоволенні позову відмовлено, підстави для стягнення судового збору з відповідача відсутні.
Керуючись статтями 12, 76 - 81, 89, 141, 263-265, 279, 280 - 282, 284, 354 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» про захист прав споживача фінансових послуг, встановлення нікчемності умови про комісію за пролонгацію кредиту та встановлення факту невиконання обов`язку кредитора за умовами договору про споживчий кредит № 103015459 від 02.10.2020, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» - відмовити.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне найменування (ім`я) сторін:
Позивачка – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;
Представник позивачки – ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ;
Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН», код ЄДРПОУ: 40484607, адреса: 04107, м. Київ, вул. Багговутівська, 17-21;
Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», код ЄДРПОУ: 35234236, адреса: 79029, м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, 1, 28 корпус, 4-й поверх.

Повний текст рішення складено 31.03.2026.

Суддя І.В.Лівер