Справа №751/2057/26
Провадження №1-кп/751/243/26

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 квітня 2026 року місто Чернігів

Новозаводський районний суд міста Чернігова
у складі: головуючого-судді ОСОБА_1 , 
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , 
прокурорів у кримінальному провадженні ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
потерпілого ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за
№ 12026270340000472 від 22 лютого 2026 року, за обвинуваченням:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Красне (зараз Іванівське) Артемівського (зараз Бахмутського) району Донецької області, українця, громадянки України, з вищою юридичною освітою, офіційно не працевлаштованого, проживаючого однією сім`єю без укладення шлюбу з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою: 
АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: 
АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до наказу від 23 вересня 2024 року № 2141 о/с начальника Управління патрульної поліції в Чернігівській області лейтенанта поліції ОСОБА_6 призначено на посаду інспектора взводу № 2 роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області.
Відповідно до наказу від 20 листопада 2024 року № 2618 о/с від начальника Управління патрульної поліції в Чернігівській області капрала поліції ОСОБА_10 призначено на посаду поліцейського взводу № 2 роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області.
Відповідно до дислокації нарядів Управління патрульної поліції в Чернігівській області на території м. Чернігова, затвердженої 21 лютого
2026 року начальником Управління патрульної поліції в Чернігівській області, ОСОБА_6 та ОСОБА_10 несли службу в складі автопатруля «Вікінг-107» Управління патрульної поліції в Чернігівській області на службовому транспортному засобі марки «Peugeot 301» з реєстраційним номером 8993.
21 лютого 2026 року приблизно о 18 годині 24 хвилини біля будинку за адресою: м. Чернігів, вул. Гребінки, 45, інспектором взводу № 2 роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області
 ОСОБА_6 та поліцейським взводу № 2 роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області ОСОБА_10 на підставі п. 2 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» було зупинено транспортний засіб марки «ВАЗ 2110» з державним номерним знаком НОМЕР_1 , у зв`язку з несправністю лівого стоп-сигналу задньої лівої блок-фари.
Після зупинки транспортного засобу, працівники поліції підійшли до водія, представилися, повідомили причину зупинки та запропонували надати документи для перевірки. Водій надав посвідчення водія, відповідно до якого було встановлено його особу як ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У ході перевірки відомостей, наданих ОСОБА_5 , за допомогою інтегрованої інформаційно-пошукової системи Міністерства внутрішніх справ ІПНП «Цунамі» встановлено, що останній перебуває на обліку як особа, яка порушує законодавство про мобілізацію, у зв`язку з чим підлягає доставці до найближчого територіального центру комплектування та соціальної підтримки, про що було повідомлено ОСОБА_5 . 
У подальшому ОСОБА_5 було повідомлено про його адміністративне затримання.
У свою чергу, 21 лютого 2026 року приблизно о 18 годині 32 хвилини ОСОБА_5 , перебуваючи за адресою: м. Чернігів, вул. Гребінки, 45, знаходячись у транспортному засобі марки «ВАЗ 2110» з державним номерним знаком НОМЕР_2 , достовірно знаючи, що ОСОБА_6 та
 ОСОБА_11 є працівниками поліції, тобто працівниками правоохоронного органу, та перебувають при виконанні службових обов`язків, оскільки останні були одягнені у формений одяг працівників поліції та представилися у встановленому законом порядку, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно з метою уникнення адміністративної відповідальності та перешкоджання законній діяльності працівників правоохоронного органу, не реагуючи на законні вимоги працівників поліції про припинення протиправної поведінки та зупинку транспортного засобу, почав чинити активний фізичний опір працівникам правоохоронного органу, який полягав у тому, що ОСОБА_5 умисно запустив двигун вказаного транспортного засобу та розпочав рух вперед у напрямку працівників поліції ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , які перебували безпосередньо перед автомобілем.
Продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_5 , керуючи вказаним транспортним засобом та не реагуючи на неодноразові законні вимоги працівників поліції про зупинку, здійснив наїзд передньою частиною автомобіля на поліцейського ОСОБА_12 , завдавши удару по лівій руці та лівій нозі, а також на поліцейського ОСОБА_6 , завдавши удару по лівій нозі, чим створив реальні перешкоди у виконанні останніми службових обов`язків, пов`язаних із здійсненням адміністративного затримання та забезпеченням публічного порядку.
Потерпілий ОСОБА_10 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду кримінального провадження, у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про проведення судового розгляду без його участі, цивільний позов подавати не буде, щодо міри покарання
 ОСОБА_5 покладається на розсуд суду. Заслухавши позиції сторін кримінального провадження про можливість розгляду кримінального провадження по суті за відсутності вказаного потерпілого, суд прийняв рішення про проведення судового розгляду за відсутності потерпілого
 ОСОБА_10 .
Потерпілий ОСОБА_6 у судовому засіданні зазначив, що цивільний позов не подавав та не має наміру подавати. Під час судового розгляду прийняв вибачення від обвинуваченого ОСОБА_5 , щодо міри покарання покладався на думку прокурора.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України, визнав повністю та беззаперечно підтвердив обставини кримінального провадження, зокрема надав показання про те, що 21 лютого 2026 року після 18 години на автомобілі марки «ВАЗ 2110» з державним номерним знаком НОМЕР_2 , що перебуває у його користуванні, він їхав з роботи, працює неофіційно будівельником на відновлюваних роботах по програмі організації «ЮНІСЕФ», додому. Не далеко від дому на
вул. Гребінки в м. Чернігові його зупинили поліцейські. Коли зупинив автомобіль, то до нього підійшло двоє поліцейських у форменому одязі. Причиною зупинки йому назвали непрацюючий лівий стоп сигнал. Зазначив, що така несправність дійсно мала місце, проте він її усунув на місці події. У подальшому на вимогу працівників поліції він надав документи та надав доступ до багажнику автомобіля для проведення поверхневого огляду. Після цього, він сів в автомобіль. Працівники поліції йому повідомили, що він перебуває в розшуку, проте в якому саме розшуку він не зрозумів, і через це почалася суперечка з працівниками поліції. Щоб уникнути конфлікту він вирішив поїхати і, скориставшись моментом, натиснув на педаль газу. Поліцейські, які знаходилися ліворуч від автомобіля почали чіплятися за автомобіль, намагаючись зупинити, але він поїхав. На запитання прокурора зазначив, що спочатку йому повідомили, що він не затриманий, а коли почалася суперечка і він вирішив поїхати, то йому повідомили, що його затримано.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні вибачився перед потерпілим ОСОБА_6 , вказав, що щиро розкаюється у вчиненому, сам раніше працював в поліції і розуміє, що вимоги працівників поліції треба виконувати, жалкує про подію і просить суворо його не карати. 
Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють обставини кримінального провадження і судом встановлено, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності позиції останнього, за згодою всіх учасників процесу, суд провів судовий розгляд справи щодо всіх її обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням процесуальних документів щодо руху кримінального провадження, наявності/відсутності процесуальних витрат і речових доказів, а також матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого, визнавши недоцільним дослідження інших доказів у кримінальному провадженні. Судом роз`яснено учасникам судового провадження, що у цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
При цьому розгляд кримінального провадження проводився щодо обвинуваченого ОСОБА_5 у межах пред`явленого йому обвинувачення за ч. 2 ст. 342 КК України. За встановлених обставин, оцінюючи зібрані докази, суд вважає повністю доведеною винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.
Таким чином, умисні дії ОСОБА_5 , які виразилися в опорі працівнику правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків, суд кваліфікує за ч. 2 ст. 342 КК України.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Європейський Суд з прав людини також неодноразово зазначав у своїх рішеннях про те, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання – конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила кримінальне правопорушення, залежно від особливостей цього кримінального правопорушення і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд враховує тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України, яке відповідно до
ст. 12 КК України є нетяжким злочином, конкретні обставини його вчинення, дані про особу ОСОБА_5 , який раніше не судимий і вперше притягується до кримінальної відповідальності, проживає однією сім`єю без укладення шлюбу з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має на утриманні двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного призначення покарання, тому суду необхідно всебічно досліджувати матеріали провадження щодо наявності таких обставин і у вироку наводити мотиви прийнятого рішення.
Відповідно до ст. 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 , суд визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Так, щире каяття засвідчує критичну оцінку винним вчиненого ним злочину, співчуття до потерпілих, прагнення зменшити негативні наслідки його протиправної поведінки. Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
У судовому засіданні ОСОБА_5 повністю визнав свою провину і розкаявся у вчиненому, надавши критичну оцінку своїй поведінці, а також вибачився перед потерпілим ОСОБА_6 . 
Під активним сприянням розкриттю злочину необхідно вважати надання добровільної допомоги органам досудового розслідування будь-яким чином, зокрема таким, як повідомлення правоохоронним органам невідомих їм обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття співучасників, надання допомоги в їх затриманні, добровільна видача знарядь та засобів вчинення злочину, майна здобутого злочинним шляхом або ж допомога у розшуку цього майна.
Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні вказав про те, що в ході досудового розслідування він детально розповів про обставини кримінального правопорушення і продемонстрував їх під час слідчого експерименту.
Відповідно до ст. 67 КК України обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_5 , судом не встановлено.
За таких обставин, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, врахувавши ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які обтяжуються покарання, суд вбачає підстави для призначення покарання в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 342 КК України у виді штрафу в розмірі
1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень.
Запобіжний захід ОСОБА_5 не обирався і суд не вбачає підстав для його обрання до набрання вироком законної сили. 
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.
Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 50, 65-67, 342 КК України, статтями 2, 94, 368-371, 373-374, 376, 392-395 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду через Новозаводський районний суд міста Чернігова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя         ОСОБА_1