ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 712/8984/25		
Провадження № 22-ц/821/526/26		
Категорія: 310030000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Новікова О.М., Сіренка Ю.В.
за участю секретаря: Руденко А.О.

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
представник позивача : адвокат Траченко Ірина Вікторівна,
відповідач: ОСОБА_2 ,
представник відповідача: адвокат Плакущий Сергій Володимирович,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Траченко Ірини Вікторівни на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 грудня 2025 року (ухваленого під головуванням судді Пономаря В.О. в приміщенні Соснівського районного суду м. Черкаси, повне судове рішення складено 10 грудня 2025 року) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

02 липня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що є рідною донькою відповідачки, інших дітей у останньої немає. Шлюб між батьками позивачки розірвано рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.04.2024 у справі № 712/1287/23. Батько дитини – ОСОБА_4 за рішенням суду сплачував аліменти у твердій грошовій сумі 2500 грн щомісяця, однак 17.04.2025 під час виконання бойового завдання зник безвісти, що підтверджується відповідними документами, у зв`язку з чим фактичне матеріальне забезпечення з боку батька припинилося.
Вказує, що з часу зникнення батька відповідачка не оформлює передбачені законодавством грошові виплати та пільги на користь дитини як дитини військовослужбовця, зниклого безвісти, попри звернення позивачки до компетентних органів. Мати, за твердженням позивачки, належним чином не виконує батьківських обов`язків, ухиляється від забезпечення доньки необхідним матеріальним утриманням, допускає щодо неї психологічне та економічне насильство, у тому числі погрозами виселення з житла.

Зазначає, що навчається у загальноосвітній школі, закінчила 10 клас, переведена до 11 класу, планує подальше навчання в університеті. Для її нормального фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку потрібні кошти на харчування, одяг, лікування, навчання, проїзд, мобільний зв`язок, розвиток здібностей, відпочинок тощо, загальний розмір яких вона орієнтовно визначає не меншим ніж 8 000,00 грн на місяць. Відповідачка працює у банківській установі, має стабільний щомісячний дохід близько 20 000,00 грн, іншого кола утриманців не має, а тому, на думку позивачки, спроможна брати участь у її утриманні шляхом сплати аліментів.
На підставі викладеного, позивачка просила стягнути з  відповідачки на свою користь аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідачки, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення нею повноліття.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 грудня 2025 року у  задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - відмовлено повністю.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у фактичній сімейній ситуації сторін обґрунтованих підтвердженими належними й допустимими доказами підстав вважати, що відповідачка ухиляється від утримання неповнолітньої доньки або не забезпечує їй необхідний рівень життя, не встановлено. Сама по собі наявність конфлікту між матір`ю та дочкою, а також тимчасове обмеження у коштах, за відсутності доведених фактів позбавлення дитини житла, харчування, одягу, медичної допомоги чи доступу до освіти, не може бути розцінено як достатня підстава для стягнення з матері аліментів у порядку, передбаченому ст. 181, 182 СК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 08 січня 2026 року через систему «Електронний суд», представник ОСОБА_1 – адвокат Траченко І.В., вважаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та без з`ясування обставин справи, що мають істотне значення для правильного вирішення спору, просила скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 грудня 2025 року  та постановити нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що суд, відмовляючи в задоволенні позову, посилався на те, що аліменти стягуються з того з батьків, який проживає окремо від дитини та не бере належної участі в її утриманні та прийшов до помилкового висновку, що позивачка перебуває на повному утриманні відповідачки, яка належним чином виконує батьківські обов`язки по відношенню до дитини.
Суд не взяв до уваги доводи сторони позивача про погіршення психологічної атмосфери між дитиною та матір`ю через конфліктні відносини.
Поза увагою суду залишився той факт, що позивачка за рекомендаціями лікарів потребує проведення медичних діагностичних досліджень зору, хребта, кістки Бейкера, проведення за їх результатами відповідного лікування та профілактики, отримання стоматологічних послуг.
Судом не надано оцінки відсутності емоційної та фінансової підтримки позивачки іншим із батьків з квітня 2025 року, у зв`язку зі зникненням безвісти батька – військовослужбовця при виконанні службових обов`язків.
Суд залишив поза увагою щодо наданих відповідачкою фіскальних чеків з товарами чоловічого призначення.
Суд не врахував, що саме створення відповідачкою та її новим чоловіком некомфортного психологічного середовища в місці їх спільного проживання з позивачкою, систематичні образи позивача, її приниження, погрози виселення після досягнення повноліття, обмеження кишенькових коштів, ігнорування думки дитини щодо реалізації її права на отримання коштів на її утримання, з метою змінити ставлення позивачки до партнера, спонукало її до звернення до суду із даним позовом.
Вказує, що з 23.11.2025 й до теперішнього часу проживає у бабусі та дідуся, а відповідачка жодного інтересу до неї як доньки не проявляє, навіть, коли вона хворіла та потребувала ліків.
Також посилається на те, що судом першої інстанції порушено засади судочинства,зокрема, ст.275 ЦПК України щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження. З відкриття провадження 07 липня 2025 року та ухвалення рішення 10 грудня 2025 року, загальний строк розгляду справи становить 157 днів без клопотань сторони про необхідність його продовження. 

Відзив на апеляційну скаргу 

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до Черкаського апеляційного суду 29 січня 2026 року, представник ОСОБА_2 - адвокат Плакущий С.В., вважаючи оскаржуване рішення обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, а доводи апеляційної скарги безпідставними, просив апеляційну скаргу представника позивача – адвоката Траченко І.В. залишити без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 грудня 2025 року залишити без змін.

Фактичні обставини справи 

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 від батьків – батька ОСОБА_4 та матері ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 25.06.2008 Відділом РАЦС по Соснівському району м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції.
Згідно з витягом з реєстру Черкаської територіальної громади від 02.05.2025 № 2025/005682828 позивачка зареєстрована з 03.02.2020 за адресою: АДРЕСА_1 .
З довідки Черкаської загальноосвітньої школи І–ІІІ ступенів № 6 Черкаської міської ради від 02.05.2025 № 106 убачається, що ОСОБА_1 навчається у зазначеному навчальному закладі.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.04.2024 у справі № 712/1287/23 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і з останнього стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_1 у розмірі 2 500,00 грн щомісячно.
Батько позивачки ОСОБА_4 проходив військову службу у Збройних Силах України, має статус учасника бойових дій, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру ветеранів війни № 20250521-00037318 від 21.05.2025.
Згідно виписок з банківського рахунку позивачки вбачається, що на її картковий рахунок ОСОБА_4 перераховував кошти з призначенням платежу «аліменти» в розмірі 2 500,00 грн щомісячно, а також додаткові перекази з призначенням «для перемоги» (зокрема 17.04.2025 – 450,00 грн, 04.04.2025 – 700,00 грн, 10.04.2025 – 500,00 грн).
Із сповіщення сім`ї № 504 ІНФОРМАЦІЯ_2 від 21.04.2025 убачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту Білогорівка Сіверодонецького району Луганської області зник безвісти. У зв`язку з цим аліментні та інші грошові перекази від нього на користь доньки припинилися.
Матеріалами справи (поясненнями сторін та поданими документами) підтверджується, що в середині червня 2025 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_3 виник конфлікт, пов`язаний із тим, що у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де вони проживають, став постійно проживати чоловік відповідачки, з чим позивачка не погоджувалася.
З листа Служби у справах дітей Черкаської міської ради від 02.09.2025, наданого на адвокатський запит представника позивачки, убачається, що службою у справах дітей неодноразово проводилися перевірки за заявами ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та неповнолітньої ОСОБА_8 . За результатами перевірок фактів психологічного, економічного чи фізичного насильства з боку матері ОСОБА_9 щодо доньки не встановлено, умови проживання дитини визнано такими, що загалом відповідають її віку та потребам.
Допитані у судовому засіданні як свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які є батьками відповідачки й бабою та дідом позивачки, пояснили, що після того, як у будинку їхньої дочки став постійно проживати її чоловік, між ними та дочкою, а також між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 виник тривалий конфлікт. Свідки зазначили, що, на їхню думку, відповідачка обмежувала позивачку у видачі грошових коштів, іноді, зі слів свідків, не забезпечувала її харчуванням, у зв`язку з чим вони як дід і баба були змушені надавати внучці гроші на їжу та одяг, купувати для неї продукти харчування та інші необхідні речі.
На підтвердження своїх заперечень відповідачка подала та судом досліджено платіжні інструкції, виписки з банківських рахунків, фіскальні чеки про оплату ОСОБА_3 комунальних послуг за будинок, послуг інтернету та мобільного зв`язку, придбання продуктів харчування, побутових речей, одягу, кухонного приладдя тощо, а також фотознімки житлового будинку, прибудинкової території, внутрішніх приміщень та холодильника з продуктами. Із частини платіжних документів убачається, що ОСОБА_3 перераховувала грошові кошти безпосередньо на банківську картку ОСОБА_1 для її особистих потреб.

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із ч. ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у фактичній сімейній ситуації сторін, обґрунтованих підтвердженими належними й допустимими доказами підстав вважати, що відповідачка ухиляється від утримання неповнолітньої доньки або не забезпечує їй необхідний рівень життя, не встановлено. Сама по собі наявність конфлікту між матір`ю та дочкою, а також тимчасове обмеження у коштах, за відсутності доведених фактів позбавлення дитини житла, харчування, одягу, медичної допомоги чи доступу до освіти, не може бути розцінено як достатня підстава для стягнення з матері дитини аліментів у порядку, передбаченому ст. 181, 182 СК України.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції по наступних підставах.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Положеннями частини третьої статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.
Статтею 179 СК України встановлено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до ЦК України.
Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 47 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.
Частиною четвертою статті 152 СК України дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років.
Особа, якій виповнилось 14 років, може сама звернутись до суду із заявою, зокрема про стягнення аліментів.
Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Із матеріалів справи вбачається, що на час звернення із даним позовом, позивачка ОСОБА_1 є неповнолітньою особою, якій виповнилось 17 років і вона має право самостійно звернутись до суду із позовом про захист своїх прав, зокрема про стягнення аліментів із матері.
В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідачка, яка є її матір`ю, не виконує батьківських обов`язків із її утримання, ухиляється від її забезпечення необхідним матеріальним утриманням та допускає до неї психологічне та економічне насильство.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив не лише із того, що неповнолітня ОСОБА_1 зареєстрована та фактично проживає разом із відповідачкою ОСОБА_3 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачка сплачує комунальні платежі, забезпечує функціонування житла, придбаває продукти харчування, одяг, побутові речі, оплачує послуги зв`язку, інтернету, навчання та лікування, що підтверджується сукупністю наданих платіжних документів, фіскальних чеків і фотоматеріалів, а також врахував покази свідків, дослідив надані сторонами докази на підтвердження вимог та заперечень, встановив, що між сторонами існує конфлікт щодо способу розпорядження коштами, спілкування в сім`ї та участі позивачки в прийнятті рішень щодо використання аліментів і соціальних виплат. Однак за своїм змістом такі розбіжності стосуються реалізації батьківських прав та обов`язків і не свідчать про повне чи істотне невиконання відповідачкою обов`язку з утримання дитини. Тимчасові або епізодичні обмеження в наданні коштів за наявності доказів забезпечення дитини харчуванням, одягом, житлом та іншими базовими потребами не можуть самі по собі розглядатися як достатня підстава для покладення на того з батьків, з ким проживає дитина, додаткового грошового зобов`язання у формі стягнення аліментів, у зв`язку із чим суд дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Колегія суддів вважає, що матеріали справи містять належні докази, що між сторонами існує конфлікт, проте не свідчать про ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків щодо утримання позивачки, як неповнолітньої дитини.
Крім того, судом першої інстанції зазначено, що позивачем не доведено факту одноосібного розпорядження відповідачкою аліментами та соціальними виплатами, пов`язаними зі зникнення батька безвісти, у власних інтересах та вказане не спростоване під час розгляду справи.
Колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції надана оцінка показам діда й баби, а також наданню ними позивачці коштів, продуктів, одягу, та дійшов обгрунтованого висновку, що відповідно до норм сімейного законодавства, дідусь та бабуся не позбавлені права на моральну та матеріальну підтримку онуки, проте, надання ними такої допомоги не свідчить про свідоме нехтування відповідачко своїми батьківськими обов`язками по утриманню неповнолітньої дитини.
Посилання в апеляційній скарзі, що суд не взяв до уваги доводи сторони позивача про погіршення психологічної атмосфери між дитиною та матір`ю через конфліктні відносини, відхиляються колегією суддів, як безпідставні, оскільки судом встановлено та підтверджується сторонами існування між ними конфлікту, проте, не свідчить про неналежне виконання матір`ю своїх батьківських обов`язків по відношенню до позивачки. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач вчиняє домашнє насильство відносно своєї неповнолітньої дитини.
Є безпідставними доводи скаржника, що суд не взяв до уваги потреби позивачки, яка за рекомендаціями лікарів потребує проведення медичних діагностичних досліджень зору, хребта, кістки Бейкера, проведення за їх результатами відповідного лікування та профілактики, отримання стоматологічних послуг, оскільки матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_1 до лікарів, рекомендацій лікарів на проведення медичних досліджень та відмови відповідачки у здійсненні вказаних медичних досліджень та при необхідності - лікування.
Також є необгрунтованими посилання в апеляційній скарзі, що судом не надано оцінки відсутності емоційної та фінансової підтримки позивачки іншим із батьків з квітня 2025 року, у зв`язку зі зникненням безвісти батька – військовослужбовця при виконанні службових обов`язків, оскільки наявні в матеріалах копії платіжних інструкцій із «Сенс банк» підтверджують перерахування коштів у різних розмірах від 50,00 грн до 200,00 грн з рахунку відповідача на рахунок позивачки, у період з грудня 2024 року по 18 червня 2025 року, як до зникнення безвісти батька позивачки, так і після ( а.с. 106-141).
Безпідставними є також доводи апеляційної скарги, що суд залишив поза увагою надані відповідачкою фіскальні чеки, які свідчать про придбання товарів чоловічого призначення, оскільки сам факт наявності таких фіскальних чеків не спростовує виконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків з утримання неповнолітньої дитини і не підтверджує нецільове використання коштів, оскільки джерелом цих витрат можуть бути її особистий дохід, а не кошти, які вона отримує на неповнолітню дитину.
Щодо доводів скаржника, що з 23.11.2025 й до теперішнього часу вона проживає у бабусі та дідуся, а відповідачка жодного інтересу до неї як доньки не проявляє, навіть, коли вона хворіла та потребувала ліків, колегія суддів зазначає, що на момент звернення із даним позовом позивачка проживала за місцем реєстрації разом з матір`ю, тому суд першої інстанції правомірно виходив із того, що вказана підстава не зазначена у позовній заяві та не може бути предметом розгляду.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу позивача на те, що вона не позбавлена права повторно звернутись до суду із позовом про стягнення аліментів із матері у зв`язку із тим, що вона не проживає за місцем реєстрації, тобто з відповідачем. 
Щодо долучених до апеляційної скарги доказів, зокрема, акту опитування сусідів від 16.12.2025 № 2561, то вказані докази не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції, оскільки були отримані після прийняття рішення по суті спору.
Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається(частина перша статті 44 ЦПК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Акт опитування сусідів №2561 від 16.12.2025, є новим доказом, якого на момент прийняття рішення суду 10 грудня 2025 року не існувало.
Відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів незалежно від причин неподання позивачем таких доказів.
Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у cправі № 906/127/24.
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів виходить із наступного.
Відповідно до ч. 1-2, 4 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.
Перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин.
Відповідно до вимог ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.
Із матеріалів справи вбачається, що 07.07.2025 ухвалою суду відкрито провадження у даній справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено розгляд справи на 06 серпня 2025 року на 9:00 год.
Учасників справи повідомлено про призначення справи на 06.08.2025.
09 липня 2025 року позивачем подано до суду клопотання про виклик свідка та клопотання про залучення до участі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_6 
06.08.2025 сторони в судове засідання з`явились, позивачем були підтримані раніше подані клопотання, а стороною відповідача заявлено клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із тим, що відповідачем не отримано копію позовної заяви.
Судове засідання відкладено на 22 вересня 2025 року на 15:00 год, про що повідомлено учасників справи.
22 вересня 2025 року представником позивача адвокатом Траченко І.В. подано до суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи та витребування доказів.
22 вересня 2025 року сторони та їх представники з`явились в судове засідання. Судом вирішувались подані стороною клопотання та відкладено розгляд справи на 22 жовтня 2025 року на 15:45 год, про що повідомлені учасники справи.
22 жовтня 2025 року сторони та їх представники з`явились в судове засідання та оголошено перерву до 19.11.2025 на 15:45 грн.
19 листопада 2025 року в судовому засіданні були заслухані свідки і розгляд справи відкладено на 04.12.2025 на 15:45 год, про що повідомлені учасники справи.
04.12.2025 фіксація судового засідання не здійснювалась у зв`язку з несправністю підсистеми ВКЗ, що підтверджується довідкою секретаря с/з Д. Рясик і перенесено розгляд справи на 05.12.2025 на 13:30 год.
05.12.2025 в судове засідання з`явились позивач, її представник та представник відповідача і було оголошено перерву до 10.12.2025 на 9:10 год.
10.12.2025 було прийнято рішення по суті даного спору.
Отже, із наведеного слідує, що дійсно з моменту відкриття провадження та прийняття рішення по суті спору, судом було порушено 60 денний строк розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, проте вказані порушення викликані саме вирішенням клопотань, заявлених позивачем та її представником, при цьому, відповідач та її представник не вчиняли дій щодо затягування розгляду справи.
Колегія суддів вважає, що порушення 60-денного строку розгляду справи у спрощеному провадженні викликане необхідністю вирішення клопотань, і це не є безумовною підставою для скасування правильного по суті рішення. Згідно з ЦПК України, якщо рішення є законним, а порушення строку не унеможливило встановлення обставин справи, формальне недотримання строків не призводить до скасування.
Колегія суддів також вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, оцінив надані позивачем та відповідачем докази та дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги сторони позивача були предметом апеляційного перегляду, однак на правильність висновків суду першої інстанції щодо вирішення справи по суті не впливають.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до пункту 1 частини 1статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Траченко Ірини Вікторівни – залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини- залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України. 

Головуюча     О.В. Карпенко

Судді   О.М. Новіков

Ю.В. Сіренко