ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1508/26 Справа № 215/1024/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Коноваленко М. І. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 квітня 2026 року м. Кривий Ріг 
справа № 215/1024/25
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Остапенко В.О.
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.
секретар судового засідання Дяченко О.П. 
сторони:
заявник   ОСОБА_1  
заінтересовані особи Військова Частина НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Міністерство оборони України
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сергієнко Дмитро Миколайович, на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 вересня 2025 року,яке ухвалено суддею Коноваленко М.І. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, та повне судове рішення складено 29 вересня 2025 року,

ВСТАНОВИВ: 

В лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту перебування на утриманні, заінтересовані особи: Військова Частина НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Міністерство оборони України.
Заява мотивована тим, що листом від 05 липня 2024 року № 7/20935/19 ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомлено ОСОБА_1 про повернення на доопрацювання документів для призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , дочки загиблого ІНФОРМАЦІЯ_4 у період дії воєнного стану солдата ОСОБА_2 в якому зазначено, що ОСОБА_1 не відноситься до переліку осіб, встановлених ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та пропонують доопрацювати документи шляхом доданих до них судового рішення про встановлення факту перебування ОСОБА_1 на утриманні на дату загибелі батька, ОСОБА_2 . 
Заявниця зазначає, що відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_1 , є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Перебуваючи у шлюбі з 06 вересня 2003 року, який було розірвано 12 вересня 2013 року, в неї народилося двоє дітей, які на даний час є повнолітніми. 
З моменту розірвання шлюбу заявниця мешкала разом з батьками вела з ними спільне господарство, а батько в свою чергу надавав матеріальну допомогу на задоволення потерб дітей згідно віку і на утримання самої ОСОБА_4 , оскільки її фінансовий стан був незадовільний. 
Коли ОСОБА_2 був мобілізований до ЗСУ, його фінансова допомога була постійною та регулярною. 
Також заявниця вказує, що інші члени сім`ї загиблого батька - дружина ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьки також померли.
Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 вересня 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні, відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сергієнко Д.М., посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про встановлення факту перебування на утриманні.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що метою звернення заявниці до суду є встановлення факту її перебування на утриманні батька - ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_6 під час виконання бойового завдання щодо захисту Батьківщини на території Херсонської області, для реалізації права на отриманням матеріальних виплат та гарантій, передбачених Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців і членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168.
Судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано, що ОСОБА_2 був дійсно основним джерелом засобів до існування ОСОБА_1 . ОСОБА_2 навіть довірив своїй доньці (заявниці) користування карткою для виплат ( НОМЕР_2 ) АТ КБ «ПриватБанк». Так, поки ОСОБА_2 перебував на військовій службі, заявниця здійснювала зняття готівки - заробітної плати свого батька в банкоматах, розташованих в місті Кривий Ріг. На теперішній час картку для виплат заблоковано у зв`язку із смертю власника рахунка. Отримати підтвердження від АТ КБ «ПриватБанк» про здійснення таких операцій, як зняття готівки з картки для виплат ( НОМЕР_2 ) в місті Кривий Ріг для заявниці не є можливим, оскільки такі докази містять банківську таємницю, тому апелянтом до апеляційної скарги додаються скріншоти та копії чеків про здійсненні операції.
ОСОБА_1 фактично мешкала разом із батьками, та в свою чергу опікувалася за ними. ОСОБА_3 мала онкологічне захворювання та до смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 заявниця доглядала її. Проживаючи разом з батьками, заявниця допомогала в побуті, вела з ними спільне господарство. Відповідне можуть підтвердити сусіди за місцем проживання батьків. 
Апелянт зазначає, що Акт з місця фактичного проживання заявниці буде скеровано до суду апеляційної інстанції після належного дооформлення.
Також зазначає, що ОСОБА_1 є спадкоємецею після смерті батька, на підтвердження чого надає копію свідоцтва про право на спадщину за законом, копію витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі, копію витягу з державного реєстру речових прав.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, представникм Міністерства оборони України - Зінченка С.О., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги представника заявниці, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом установлено та з матеріалів справи убачається, що згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 08 липня 1983 року, ІНФОРМАЦІЯ_7 народилась ОСОБА_1 , батьком якої записано ОСОБА_2 . (а.с.8).
Згідно свідоцтва про одруження № 4 від 06 вересня 2003 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м. Кривого Рога Дніпропетровської області, актовий запис № 387. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - « ОСОБА_7 ».
Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рога Дніпропетровської області від 12 вересня 2013 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було розірвано та змінено прізвище прізвище позивачки на дівоче прізвище ОСОБА_9 (а.с.9).
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.10).
Згідно копії сповіщення №т/3834 від 07 жовтня 2022 ОСОБА_1 повідомлено про загибель батька, солдата ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , під час виконання бойового завдання (а.с.11).
Листом начальника ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_1 повідомлено про повернення на доопрацювання документів для призначення одноразової грошової допомоги (протокол № 17 від 25 червня 2025 року додається) (а.с.15).
Згідно копії відомостей Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області ОСОБА_10 у 2022 році мала дохід 138 360,46 грн, у 2023 році - 150 344,82 грн, у 2024 році - 183 811,75 грн (а.с.28).
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів відсутні підстави вважати, що матеріальна допомога загиблого, солдата ОСОБА_2 була постійним і основним джерелом засобів до існування заявниці ОСОБА_1 , тому відсутні правові підстави для встановлення факту перебування ОСОБА_1 на утриманні батька ОСОБА_2 .
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до частини першої ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до пункту 2 частини першої ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.
За частиною другою ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Тобто, перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у ст.315 ЦПК України, не є вичерпним.
Згідно з частиною першою ст.319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.
Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.
Про вказане також наголошує Верховний Суд в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі №320/948/18.
Отже, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 752/20365/16-ц, від 05 грудня 2019 року в справі № 750/9847/18, від 03 лютого 2021 року в справі № 644/9753/19, від 16 червня 2021 року в справі № 643/6447/19/19, від 08 вересня 2021 року в справі № 641/5187/20.
Отже, в судовому порядку можливо встановити факти, коли ці факти безпосередньо породжуватимуть юридичні наслідки, тобто вони повинні мати юридичне значення, а саме: від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення.
Метою встановлення факту у даній справі, а саме перебування на утриманні дочки, є призначення одноразової грошової допомоги, яка надається членам сім`ї у разі загибелі військовослужбовця.
Як резюмує Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21, чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.
Частиною п`ятою ст.17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їх сімей.
Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Реалізація вказаних заявницею прав на отримання матеріальних виплат та гарантій, передбачена Законом України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців і членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Про деякі питання виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Як вбачається із матеріалів справи, листом від 05 липня 2024 року № 7/20935/19 ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомлено ОСОБА_1 про повернення на доопрацювання документів для призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , дочки загиблого ІНФОРМАЦІЯ_4 у період дії воєнного стану солдата ОСОБА_2 в якому зазначено, що ОСОБА_1 не відноситься до переліку осіб, встановлених ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та запропоновано доопрацювати документи шляхом доданих до них судового рішення про встановлення факту перебування ОСОБА_1 на утриманні на дату загибелі батька, ОСОБА_2 .
Так, відповідно до до ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виплата одноразової грошової допомоги у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовців, здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно з частиною першою ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовців - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до підпункту 1 пункту 2 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Про деякі питання виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у п.1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно з ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 ст.16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).
Відповідно до частин першої, другої ст.30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих, які перебували на їх утриманні. Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли в період проходження служби.
Відповідно до частини третьої ст.30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», непрацездатними членами сім`ї вважаються: а) діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків; б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (незалежно від тривалості страхового стажу), або є особами з інвалідністю; в) батьки та дружина (чоловік), якщо вони не взяли повторний шлюб військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (незалежно від тривалості страхового стажу), або якщо вони мають право на пенсію незалежно від віку відповідно до частини третьої ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на дострокову пенсію за віком, пенсію за віком на пільгових умовах чи пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до закону, або якщо вони є особами з інвалідністю; г) дід ібабуся -при відсутностіосіб,які зазаконом зобов`язаніїх утримувати; д) дружина (чоловік) або один з батьків чи дід, бабуся, брат або сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо вона (він) зайнята доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, і не працює.
Системне тлумачення положень ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та положень ст.30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» дає підстави для висновку, що право на виплату одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого).
При цьому утриманцями можуть бути: діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.
Водночас братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків; дружині (чоловіку) або одному з батьків чи дід, бабуся, брат або сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо вона (він) зайняті доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, і не працюють, а також діду і бабусі - при відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати.
Окрім того, відповідно до положень ст.31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Аналогічні норми закріплено і в Законі України «Про пенсійне забезпечення» (ст.ст.37,38).
Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачено, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалася, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у виді витрат на утримання житла, його ремонті, сплату комунальних платежів, купівлі продуктів харчування, речей першої необхідності тощо. Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.
Конституційний Суд України в рішенні від 03 червня 1999 року у справі №1-8/99 (№5-рп/99) роз`яснив, що членом сім`ї, що перебуває на утриманні військовослужбовця є та з визначених у пункті 1 цього рішення особа, що перебуває на повному утриманні військовослужбовця або одержує від нього допомогу, яка є для неї постійним і основним джерелом засобів до існування.
В постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі № 592/17552/18, від 22 жовтня 2020 року в справі № 210/343/19 та від 31 серпня 2022 року в справі № 592/13089/21 вказано, що якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.
За таких обставин, для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого судам необхідно враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
Законом не визначено, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає заявник є підставою для відмови у задоволенні заяви.
Звертаючись до суду із заявою, ОСОБА_1 просила встановити факт перебування на утриманні батька, який загинув під час виконання бойового завдання, пов`язаного із захистом Батьківщини. 
В обґрунтування зазначала, що З моменту розірвання шлюбу вона мешкала разом з батьками вела з ними спільне господарство, а батько в свою чергу надавав матеріальну допомогу на задоволення потерб дітей згідно віку і на утримання самої ОСОБА_4 , оскільки її фінансовий стан був незадовільний. Коли ОСОБА_2 був мобілізований до ЗСУ, його фінансова допомога була постійною та регулярною. Також заявниця вказує, що інші члени сім`ї загиблого батька - дружина ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьки також померли.
Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що для реалізації вказаних заявницею прав на отримання матеріальних виплат та гарантій, передбачених Законом України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців і членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Про деякі питання виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», підлягає доведенню факт перебування на утриманні загиблого (померлого) військовослужбовця.
Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 520/6518/17.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, згідно копії відомостей Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області ОСОБА_10 у 2022 році мала дохід 138 360,46 грн, у 2023 році - 150 344,82 грн, у 2024 році – 183 811,75 грн (а.с.28).
Отже, заявниця за період з січня 2022 по січень 2025 роки включно, отримувала щомісячний дохід.
Посилання заявниці на те, що що загиблий військовослужбовець ОСОБА_2 проживав разом із заявником за однією адресою, фінансово забезпечував та утримував її як до так і після призову на військову службу, тобто заявник перебувала на його утриманні не знайли свого підтвердження, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, спільного проживання за однією адресою, так і докази одержання заявницею від померлого ОСОБА_2 допомоги, що була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування.
На підставі наведеного вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні батька через відсутність доказів, які б давали підстави вважати, що матеріальна допомога загиблого, солдата ОСОБА_2 була постійним і основним джерелом засобів до існування заявниці ОСОБА_1 .
При цьому надані суду апеляційної інстанції акт про фактичне місце проживання від 21 жовтня 2025 року та скріншоти з мобільного банкінгу про переказ загиблим ОСОБА_2 грощових коштів заявниці не є належними та допустимими доказами перебавання заявниці на утриманні ОСОБА_2 , оскільки в акті про фактичне місце проживання від 21 жовтня 2025 року не зазначено про перебування заявниці на утриманні ОСОБА_2 , а лише зазначено що вона фактично проживала разом з батьком. Здійснення загиблим ОСОБА_2 добровільних переказів частини його доходу дочці, за умови що остання має власний дохід, не свідчить про те, що заявниця перебулава на його утриманні, оскільки законом не заборонено батькові добровільно надавити матеріально допомогу своїй дитині.
Отже, доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимогст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Колегія суддів зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 травня 2020 року у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13 березня 2018 року Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд першої інстанції дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сергієнко Дмитро Миколайович, - залишити без задоволення. 
Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повне судове рішення складено 15 квітня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: