УХВАЛА

12 лютого 2026 року 
м. Київ

справа №522/17908/25-Е
адміністративне провадження № К/990/53153/25 
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Загороднюка А.Г.,
суддів: Соколова В.М.,  Єресько Л.О., 
перевіривши касаційну скаргу адвоката Казнєвського Владислава Олеговича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року у справі № 522/17908/25-Е за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, третя особа: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася із адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, третя особа: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України, у якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 5101100100000511 від 06 серпня 2025 року про примусове видворення громадянки Таджикистану, ОСОБА_1 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2025 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 5101100100000511 від 06 серпня 2025 року про примусове видворення громадянки Таджикистану, ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задоволено.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2025 року - скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України - відмовлено.
26 листопада 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника позивача, в якій останній просив скасувати постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року та залишити без змін рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2025 року.
Верховний Суд ухвалою від 16 грудня 2025 року касаційну скаргу адвоката Казнєвського Владислава Олеговича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року у справі № 522/17908/25-Е за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, третя особа: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України, повернув особі, яка її подала на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України
18 грудня 2025 року до Верховного Суду надійшла вдруге касаційна скарга представника позивача, в якій останній просить скасувати постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року та залишити без змін рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2025 року.
Ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2026 року Касаційну скаргу адвоката Казнєвського Владислава Олеговича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року у справі № 522/17908/25-Е за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, третя особа: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України залишено без руху.
Надано заявнику касаційної скарги десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків шляхом надання:
- уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України; 
- доказів надсилання копії уточненої касаційної скарги іншим учасникам справи.
Також, роз`яснено, що в разі невиконання вимог цієї ухвали касаційну скаргу буде повернуто.
23 січня 2026 року скаржником усунуто недоліки касаційної скарги та подано уточнену касаційну скаргу.
В свою чергу, під час перевірки уточненої касаційної скарги встановлено, що обґрунтовуючи посилання на підстави касаційного оскарження скаржник зазначає, що судом апеляційної інстанції не врахований висновок, викладений у постановах Верховного Суду у справі № 344/9604/23 від 01 лютого 2023 року; у справі № 589/2960/23 від 27 лютого 2025 року, у справі № 522/5661/22 від 16 березня 2023 року, у справі №420/3258/19 від 17 грудня 2020 року, у справі №826/28240/15 від 20 січня 2020 року, у справі №204/10229/22 від 31 січня 2024 року, у справі 160/1521/23 від 25 січня 2024 року.
Так, у справі 344/9604/23 спірні правовідносини склалися з приводу скасування постанови про примусове видворення, ухваленої внаслідок скасування посвідки позивача на тимчасове проживання позивача; у справі № 589/2960/23 предметом позову була вимога про скасування постанови про примусове видворення громадянки російської федерації дія посвідки на тимчасове проживання якої закінчилася після введення воєнного стану в Україні, зважаючи на проживання останньої на прифронтовій території у Сумській області, суди дійшли висновку, що вказані обставини унеможливили своєчасне звернення позивачки до уповноважених органів з метою продовження строку дії указаної посвідки, відтак, позовні вимоги останньої визнано обґрунтованими; у справі № 522/5661/22 матеріали адміністративної справи про скасування постанови про примусове повернення позивача, направлено на новий розгляд у зв`язку з тим, що, судами першої та судом апеляційної інстанції, серед іншого, не було надано оцінки порушенню абзацу 2 пункту 2 Розділу II Інструкції, оскільки, спірне рішення не було підписане позивачем в присутності двох свідків, як це передбачено у разі відмови іноземця від підпису та у відсутність перекладача та законного представника, зокрема, суди не встановили чи звертався позивач до уповноважених органів з письмовою заявою і необхідними документами для продовження строку перебування на території України; у справі №826/28240/15 спірні правовідносини склалися з приводу відмови у прийнятті заяви про визнання громадянина Узбекистану біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у справі №204/10229/22 спірні правовідносини скались з приводу скасування рішення про примусове повернення, підставою для винесення якого стала неможливість продовження строку перебування позивача на території України, обумовлена зупиненням надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 165; у справі № 160/1521/23 спірні правовідносини скалися з приводу відмови в оформленні (видачі) позивачу посвідки на тимчасове проживання.
Натомість, у даній справі предметом спору є визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України, а підставою касаційного оскарження скаржником зазначено не врахування факту усного звернення позивачки до уповноваженого органу з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У цьому контексті суд зауважує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Висновки, викладені у постановах Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених обставин у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин прави. 
Дослідивши зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності з урахуванням обставин кожної конкретної зазначеної справи, Суд вказує на помилковість означених доводів касаційної скарги, оскільки фактичні обставини цієї справи на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними.
При цьому необхідно виходити з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.
Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом попередньої інстанції у цій справі норм права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Натомість скаржником наведено перелік постанов Верховного Суду, які на його думку регулюють подібні спірні правовідносини, що не є належним обґрунтуванням пункту 1 частини 4 статті 328 КАС України.
Касаційна скарга в частині обґрунтувань вказаної підстави зводяться до незгоди з ухваленим рішенням, переоцінки встановлених судом обставин та досліджених ним доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.
Інші наведені скаржником доводи стосуються здебільшого оцінки встановлених судом обставин та досліджених ними доказів, а тому посилання скаржника в цій частині не узгоджуються з наведеною скаржником підставою касаційного оскарження судового рішення пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеними наявність підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Також, у касаційній скарзі позивач посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
При цьому Верховний Суд зазначає, що оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Вказана підстава спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню адміністративними судами під час вирішення спору. 
Верховний Суд звертає увагу, що посилаючись на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та стверджуючи про відсутність правового висновку Верховного Суду, скаржник не конкретизує, який, на його думку, правовий висновок повинен бути висловлений у цій справі та який, одночасно, відсутній у рішеннях Верховного Суду та як відповідні норми права необхідно застосовувати, на думку, скаржника, а також не обґрунтував необхідність такого висновку у взаємозв`язку з посиланням на обставини справи, які можливо, на думку скаржника, мають певну своєрідність.
З огляду на викладене Суд уважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
На підставі наведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу адвоката Казнєвського Владислава Олеговича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року у справі № 522/17908/25-Е за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, третя особа: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач судді 	А.Г. Загороднюк Л.О. Єресько В.М. Соколов