Справа № 420/35911/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року Одеський окружний адміністративний суд
у складі головуючого судді - Завальнюка І.В.,
суддів – Андрухіва В.В, Свиди Л.І., 
при секретарі – Гоменюк Р.О.,
розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в місті Одесі в порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, треті особи - Пенсійний фонд України, Державна казначейська служба України, про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд :
- визнати протиправною бездіяльність держави Україна в особі Кабінету Міністрів України щодо ненадання Пенсійному фонду України грошових коштів у сумі 595 716,23 грн для виконання рішень Одеського окружного адміністративного суду: від 31.03.2021 року по справі № 420/14939/20 у сумі 167 299.26 грн., від 10.08.2022 року по справі № 420/7091/22 у сумі 17 651.54 грн., від 06.03.2023 року по справі №420/17059/ у сумі 191 250.36 грн., від 22.08.2023 року по справі №420/13781/23 у сумі 119 850.01 грн., від 09.11.2023 року по справі №420/20528/23 у сумі 36 608.81 грн., від 02.12.2024 року по справі №420/32082/24 у сумі 33 224.25 грн., від 18.10.2024 року по справі №420/25404/24 у сумі 13 844 грн., від 13.11.2024 року по справі №420/28609/24 у сумі 15 988 грн.;
- визнати протиправною бездіяльність держави Україна в особі Кабінету Міністрів України щодо ненадання Державній Казначейській службі України 15 190,16 грн. для сплати боргу держави Україна, відповідно до рішення Печерського районного суду міста Києва від 24.03.2023 року по справі №757/16074/22-ц;
- Кабінету Міністрів України в порядку, визначеному законом, за рахунок коштів, передбачених у Державному бюджеті України, забезпечити додаткове фінансування відповідної бюджетної програми грошовими коштами у розмірі 595 716,23 грн. для сплати боргу ОСОБА_1 на виконання рішень Одеського окружного адміністративного суду: від 31.03.2021 року по справі № 420/14939/20 у сумі 167 299.26 грн.; від 10.08.2022 року по справі №420/7091/22 у сумі 17 651.54 грн.; від 06.03.2023 року по справі №420/17059/ у сумі 191 250.36 грн.; від 22.08.2023 року по справі №420/13781/23 у сумі 119 850.01 грн.; від 09.11.2023 року по справі №420/20528/23 у сумі 36 608.81 грн.; від 02.12.2024 року по справі № 420/32082/24 у сумі 33 224.25 грн.; від 18.10.2024 року по справі № 420/25404/24 у сумі 13 844 грн.; від 13.11.2024 року по справі №420/28609/24 у сумі 15 988 грн.;
- Кабінету Міністрів України в порядку, визначеному законом, за рахунок коштів, передбачених у Державному бюджеті України, забезпечити додаткове фінансування бюджетної програми за КПКВК 3504030 «Заходи щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб» грошовими коштами в сумі 15 190,16 грн. для сплати Державною казначейською службою України боргу відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 за тривале невиконання державою Україна судових рішень на виконання рішення Печерського районного суду міста Києва по справі № 757/16074/22-ц від 24.03.2023 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він вважає протиправною триваючу бездіяльність держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, яка проявляється у незабезпеченні фінансуванням відповідних бюджетних програм для виконання судових рішень, постановлених на його користь. Позивач наголошує, що Кабінет Міністрів України, як вищий орган у системі органів виконавчої влади, відповідно до ст. 116 Конституції України та ст. 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», зобов`язаний здійснювати заходи щодо забезпечення виконання судових рішень та проведення державної політики у сфері соціального захисту. Проте, всупереч цим обов`язкам, Уряд систематично не виділяє Пенсійному фонду України та Державній казначейській службі необхідні грошові кошти, що унеможливлює погашення заборгованості за дев`ятьма судовими рішеннями, ухваленими на користь позивача протягом 2021– 2025 років. Підставою для звернення до суду стала отримана позивачем відповідь від представників Кабінету Міністрів України у травні 2025 року, у якій було фактично відмовлено у задоволенні вимог щодо виділення коштів для сплати боргу у розмірі 610 906,39 грн. Позивач зазначає, що посилання відповідача на відсутність бюджетних асигнувань, воєнний стан та встановлену черговість виплат є неспроможними. Натомість наголошує, він є інвалідом війни 2-ї групи та має право на підвищені гарантії соціального захисту. Позивач посилається на ст. 129-1 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які гарантують обов`язковість виконання судових рішень як невід`ємну складову права на справедливий суд. Позивач підкреслює, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ (зокрема, у справах «Кечко проти України» та «Жовнер проти України»), держава не може посилатися на брак коштів, як на підставу для невиконання своїх зобов`язань. Крім того, позивач стверджує, що запроваджені Кабінетом Міністрів України обмеження максимального розміру пенсії через застосування коефіцієнтів у Законі про Держбюджет на 2025 рік є незаконними, оскільки вони суперечать спеціальному Закону № 2262-XII та правовим висновкам Конституційного Суду України щодо неможливості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Також бездіяльність Кабінету Міністрів України призвела до грубого порушення його права на мирне володіння своїм майном, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Оскільки Пенсійний фонд України та його територіальні органи лише констатують відсутність фінансування з боку Державного бюджету, єдиним ефективним способом захисту прав позивача є зобов`язання саме Кабінету Міністрів України, як головного розпорядника та ініціатора бюджетних процесів, вжити заходів щодо цільового фінансування для повного виконання законних судових рішень, у зв`язку із чим він звернувся до суду із даним позовом.
Ухвалою судді від 03.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яку постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Ухвалою суду від 02.12.2025 клопотання представника Кабінету Міністрів України в особі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про розгляд справи за правилами загального позовного провадження задоволено; постановлено розглядати справу за правилам загального позовного провадження; замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.
12.12.2025 до суду від Пенсійного фонду України надійшли пояснення щодо адміністративного позову, згідно з якими третя особа звертає увагу суду на те, що фінансування пенсійних виплат, призначених за Законом № 2262-ХІІ, здійснюється виключно за рахунок коштів Державного бюджету України. Згідно з Бюджетним кодексом, будь-які виплати можливі лише за наявності відповідних призначень, а взяття зобов`язань понад встановлені ліміти є прямим порушенням закону. Органи ПФУ обліковують заборгованість перед позивачем у спеціальних реєстрах, проте фактична виплата цих сум напряму залежить від обсягу фінансування, що виділяється державою на конкретну бюджетну програму. Вказує, що механізм виплат регулюється Порядком № 821 від 14.07.2025 року, згідно з яким погашення заборгованості за ретроспективними судовими рішеннями відбувається пропорційно до щомісячних асигнувань. У 2025 році обсяг коштів на ці цілі був суттєво зменшений порівняно з попередніми роками, і наявний ресурс уже використано у повному обсязі. Третя особа наголошує, що ПФУ не може діяти поза межами затвердженого бюджету, а тому заперечує твердження позивача про протиправну його бездіяльність. Також ПФУ наголошує, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту прав, так як виконання судового рішення, що вже набрало законної сили, має відбуватися виключно в межах виконавчого провадження за процедурами КАС України. Спроба зобов`язати орган влади вчинити дії шляхом ухвалення нового судового рішення є процесуально помилковою, оскільки закон не передбачає можливості повторного захисту вже захищеного права. Враховуючи умови воєнного стану та пріоритетність видатків на оборону, ПФУ вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.
17.12.2025 до суду від позивача надійшла заява у відповідь на пояснення Пенсійного фонду України, у якій він звертає увагу суду те, що єдиною причиною, що ускладнює виконання рішень судів на його користь є неналежне фінансування державою в особі Кабінету Міністрів України витрат на виплату пенсій. Водночас, право особи на здійснення виплати заборгованості по пенсії не може ставитися у залежність від бюджетних асигнувань, а органи влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. 
26.12.2025 до суду від представника Південного Міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що згідно зі ст. 55 Конституції України та правовими висновками Конституційного Суду України, право на судовий захист виникає лише тоді, коли порушення прав є реальним та обґрунтованим. У даній справі позивач стверджує про бездіяльність КМУ, проте не доводить фактичного порушення прав саме цим органом. КМУ є вищим органом у системі органів виконавчої влади, чиї повноваження визначені Конституцією та Законом України «Про Кабінет Міністрів України». Відповідач діє виключно в межах повноважень, здійснюючи загальне спрямування і координацію роботи міністерств та інших центральних органів виконавчої влади (ЦОВВ). Щодо вимог до Казначейства: виконання рішень про стягнення коштів з державного бюджету покладено на Державну казначейську службу України (Закон № 4901-VI). Казначейство є самостійним ЦОВВ. Його діяльність спрямовується через Міністра фінансів, а не безпосередньо КМУ в частині здійснення розрахунків. Щодо вимог до Пенсійного фонду України (ПФУ): відповідно до Положення про ПФУ, саме цей орган розробляє проект свого бюджету та забезпечує своєчасне фінансування виплат. З 01.04.2021 року запроваджено централізоване фінансування, де ПФУ самостійно розподіляє асигнування. Таким чином, КМУ не є безпосереднім суб`єктом, який здійснює виплати або нарахування позивачу, а отже, є неналежним відповідачем. Згідно з практикою Верховного Суду (справа №910/8823/19), суд має відмовляти у позові, якщо він пред`явлений до особи, яка не є зобов`язаною за вимогою. Відсутність миттєвого повного фінансування через обмеженість бюджетних ресурсів не може трактуватися як «протиправна бездіяльність» Уряду, оскільки КМУ діяв у спосіб, передбачений Бюджетним кодексом. 
29.12.2025 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно з якою твердження Уряду про те, що він є неналежним відповідачем, базується на посиланнях на постанови Верховного Суду щодо корпоративних спорів та адміністративних правопорушень. Однак, згідно з актуальними висновками Верховного Суду від 14.05.2025 року, правова позиція не може розглядатися відірвано від контексту. Оскільки предметом позову є саме фінансування заборгованості, що виникла внаслідок системного невиконання державою своїх зобов`язань, суб`єктний склад та нормативне регулювання у наведених відповідачем прикладах є зовсім іншими, що робить його посилання безпідставними. Логіка відповідача, згідно з якою він не несе відповідальності за ненадання коштів, прямо суперечить висновкам Верховного Суду у справі №420/6671/18, де суд чітко встановив, що заборгованість по пенсії не є власністю територіальних органів Пенсійного фонду, а її виплата у повному обсязі можлива виключно за наявності відповідного бюджетного призначення за рахунок Державного бюджету України. Оскільки формування та спрямування бюджетних асигнувань безпосередньо залежить від рішень та дій Уряду, саме Кабінет Міністрів України є тим органом, чия бездіяльність перешкоджає реалізації прав позивача. Таким чином, відповідач є ключовою ланкою у механізмі виконання судових рішень, а його намагання перекласти відповідальність на виконавців свідчить про свідоме небажання виконувати функції держави. Аргументація відповідача щодо підставності невиконання судових рішень через брак коштів прямо порушує статтю 129-1 Конституції України та сталу практику Європейського суду з прав людини. У численних рішеннях, зокрема у справі «Шмалько проти України», ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що державні органи не можуть посилатися на відсутність фінансування як на виправдання невиконання своїх зобов`язань. Право на виконання судового рішення є невід`ємною частиною права на справедливий суд, і держава несе позитивний обов`язок створити дієву систему, яка б гарантувала реалізацію цього права без невиправданих затримок. Будь-які посилання на дефіцит бюджету в цьому контексті є лише формою свавілля, що підриває авторитет правосуддя. Маючи на руках вісім судових рішень, позивач має правомірне очікування на те, що держава виконає взяті на себе зобов`язання. Згідно з доктриною ЄСПЛ та рішеннями Конституційного Суду України, такі очікування мають конкретний правовий характер і становлять майновий інтерес, захищений статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Крах цих сподівань через систематичне недофінансування пенсійних програм свідчить про невиконання державою її головного обов`язку - утвердження та забезпечення прав людини. Неналежне виконання Урядом своїх повноважень щодо виділення коштів для Пенсійного фонду України та Казначейства є самодостатнім фактом протиправної бездіяльності. Оскільки саме відповідач наділений публічною владою для забезпечення фінансової політики, його відмова сприяти виплаті заборгованості та моральної компенсації, встановленої судом, є незаконною.
13.01.2026 до суду від Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України надійшли заперечення, згідно з якими Кабінет Міністрів України категорично не погоджується із твердженнями позивача про сприяння Уряду систематичному невиконанню судових рішень. Позиція відповідача ґрунтується на системному аналізі статті 55 Конституції України, яка гарантує право на судовий захист виключно у разі реального, а не абстрактного порушення прав особи. У межах даної справи позивач не довів факту безпосереднього порушення його прав саме Кабінетом Міністрів, оскільки встановлення суб`єкта, який вчинив оскаржувану дію чи бездіяльність, є визначальним для правильного вирішення спору. Відповідач наголошує, що індивідуальні права можуть бути захищені лише у спорі з тим органом, який безпосередньо наділений повноваженнями щодо їх реалізації. Уряд діє суворо в межах повноважень, визначених статтею 116 Конституції України та Законом «Про Кабінет Міністрів України», де чітко окреслено роль КМУ як органу, що здійснює загальне спрямування і координацію діяльності міністерств та інших центральних органів виконавчої влади. Хоча Кабінет Міністрів забезпечує проведення державної політики у соціальній та фінансовій сферах, він не перебирає на себе функції розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Оскільки виконання судових рішень про стягнення коштів із державних органів, згідно із Законом № 4901-VI, покладено на органи казначейського обслуговування, Уряд не може вважатися безпосереднім порушником прав у контексті затримок таких виплат. Слід звернути на законодавчо визначений механізм фінансування пенсійних виплат, за яким Пенсійний фонд України з 1 квітня 2021 року самостійно здійснює розподіл та спрямування фінансових ресурсів. Пенсійний фонд наділений повноваженнями самостійно формувати свій бюджет, який не входить до складу Державного бюджету України, та подавати його через Міністерство соціальної політики. Таким чином, існує чітке розмежування повноважень між центральними органами виконавчої влади та Урядом. Позивач помилково ігнорує ці процедури, намагаючись покласти на Кабінет Міністрів відповідальність за внутрішні бюджетні процеси окремих установ, які мають власну суб`єктність у відносинах із пенсіонерами. Переконання позивача щодо протиправної бездіяльності Уряду у питанні ненадання бюджетних коштів є безпідставним. Кабінет Міністрів України не здійснював жодних дій та не допускав бездіяльності, які б безпосередньо обмежували законні інтереси ОСОБА_1 . Відсутність прямого зв`язку між функціями Уряду та процесом виплати заборгованості за конкретними судовими рішеннями свідчить про те, що КМУ є неналежним відповідачем у цій справі. Відповідно до статті 48 КАС України, залучення Кабінету Міністрів як сторони у даному спорі є процесуальною помилкою позивача, що виключає можливість задоволення заявлених вимог.
21.01.2026 від Державної казначейської служби України надійшли письмові пояснення на позовну заяву, згідно яких виконавчий документ у справі № 757/16074/22-ц про стягнення коштів на користь позивача обліковується у Казначействі за бюджетною програмою за КПКВК 3504030 «Заходи щодо відшкодування шкоди…» з 23.06.2025 року, про що Казначейство повідомило позивача листом від 03.07.2025 року № 5-11-11/14571. Питання щодо перерахування коштів розглянеться Казначейством в порядку черговості та в межах відкритих асигнувань після виконання виконавчих документів, що надійшли раніше. При цьому, Казначейство не наділене повноваженнями щодо зміни черговості виконання судових рішень чи збільшення обсягу бюджетних призначень. 
Ухвалою суду від 22.01.2026 закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду по суті.
Позивач до суду не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Згідно наданої до суду заяви просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити.
Представник Кабінету Міністрів України в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, в задоволенні позову просила відмовити з підстав, викладених у відзиві та запереченнях.
Представник Пенсійного фонду України в судовому засіданні в режимі відеоконференції просила врахувати пояснення третьої особи щодо безпідставності позовних вимог.
Представник Державної казначейської служби України в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених у письмових поясненнях.
Вислухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення, з огляду на таке.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та з 13.08.2008 отримує пенсію, як інвалід війни 2-ї групи, згідно з вимогами Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».
29.03.2024 позивач звернувся із заявою до Прем`єр-міністра України, в якій зазначив, що у березні 2024 року він отримав копію листа Міністра соціальної політики України від 10.03.2024 року, оформленого на виконання доручення Прем`єр-міністра України від 14.02.2024 року щодо розгляду його звернення 18.01.2024 року. У додатках до цієї відповіді містяться листи від Пенсійного фонду України від 23.02.2024 року та від Міністерства юстиції України від 26.02.2024 року. У листі Пенсійного фонду України від 23.02.2024 року, на думку позивача, зазначена неправдива інформація про виконання Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області рішень суду, які ухвалені на користь ОСОБА_1 . Разом з тим, Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у виконавчих провадженнях, що стосуються виконання вищевказаних рішень суду, не приймалось постанов про закінчення виконавчих проваджень з підстав фактичного виконання в повному обсязі рішень згідно з виконавчими документами. Разом з тим, у листі Міністерства юстиції України від 26.02.2024 року, на думку позивача, присутні невідповідності у фактичному розмірі боргу з пенсійних та соціальних виплат на виконання рішень суду, які виникли через використання Міністерством юстиції України неправдивої інформації, отриманою від Пенсійного фонду України. У листі позивач підкреслив, що наразі на виконання рішень суду держава Україна, в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, повинна сплатити позивачу борг пенсійних і соціальних виплат на суму 540 297,17 грн., а тому, керуючись ст.19 Закону України «Про звернення громадян», ОСОБА_1 у заяві просив Прем`єр-міністра України:
1) особисто розглянути заяву, як заяву інваліда війни 2-ї групи та надати відповідь у встановлений Законом строк;
2) знайти можливість та виділити до бюджетної програми КПКВК 2506080 «Фінансове забезпечення виплати пенсій, надбавок та підвищень до пенсій, призначених за пенсійними програмами, та дефіциту коштів Пенсійного фонду» 540 297,17 грн., які передбачити на сплату боргу пенсійних та соціальних виплат інваліду війни 2-ї групи ОСОБА_2 , відповідно до судових рішень: №420/14939/20 від 31.03.2021 року; №420/7091/22 від 10.08.2022 року; №420/17059/22 від 06.03.2023 року; №420/13781/23 від 22.08.2023 року; №420/20528/23 від 09.11.2023 року; №420/6631/22 від 28.06.2022 року;
3) здійснити певні дії щодо унеможливлення використання посадовцями Держави у своїй діяльності законодавчих актів, які скасовані чи втратили свою чинність.
Згідно наданої відповідачем реєстраційно-контрольної картки, за заявою ОСОБА_1 від 29.03.2024 року категорію заявника (соціальна група) було визначено як «особа з інвалідністю внаслідок війни», а в короткому змісті заяви було зазначено, що автором є особа з інвалідністю 2 групи внаслідок війни, ветеран МВС.
Разом з тим, 07.05.2024 року саме заступник завідуючого відділом Управління з питань роботи із зверненням громадян Секретаріату Кабінету Міністрів України Кравчук Світлана надала відповідь на звернення позивача від 29.03.2024 року, де зазначила, що звернення ОСОБА_1 стосовно погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду, що надійшло до Кабінету Міністрів України від народного депутата України Гончаренка О. О., з резолюцією Прем`єр-міністра України Шмигаля Д. А. від 14.02.2024 року №5065/1/1-24 було надіслано Міністерству соціальної політики України як головному виконавцю, Міністерству юстиції України та Пенсійному фонду для спільного розгляду і надання відповіді позивачу та Кабінету Міністрів України. Листом Мінсоцполітики від 10.03.2024 року №536/0/5-24/54 за підписом Міністра соціальної політики Жолнович О. І. було надано відповідь. З огляду на викладене та зважаючи, що ч.4 ст.7 Закону України «Про звернення громадян» забороняє направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються, а Міністр соціальної політики України є вищою посадовою особою, що очолює відповідний орган виконавчої влади, то його дії/рішення оскаржуються в судовому порядку. У листі від 07.05.2024 року було також зазначено, що якщо позивач вважає, що своїми діями/рішеннями Міністр соціальної політики України порушив його права, визначені законами України, то для їх захисту він має право звернутися до суду.
Не погодившись із фактом нерозгляду його заяви від 29.03.2024 року першим керівником державного органу та вважаючи таку відповідь протиправною, оскільки вона надана неналежною особою, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом у справі №420/17040/24 за захистом власних прав та інтересів.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року по справі № 420/17040/24 визнано протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 від 29.03.2024 як інваліда війни 2-ї групи, у відповідності до положень частини 2 статті 15 Закону України «Про звернення громадян»; зобов`язано Кабінет Міністрів України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.03.2024, як інваліда війни 2-ї групи, у відповідності до положень частини 2 статті 15 Закону України «Про звернення громадян», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
На виконання судового рішення Кабінетом Міністрів України розглянуто звернення позивача та надано відповідь від 03.04.2025 року № Я-5499/15-24/3 за підписом начальника Управління з питань роботи із зверненнями громадян секретаріату КМ України.
15.05.2025 позивачем отримано лист від представника КМ України Міністра соціальної політики України від 06.05.2025 року № 668/0/5-25/54, з якого позивач дізнався про неправомірну бездіяльність Кабінету Міністрів України.
Така бездіяльність, на переконання позивача, полягає в ненаданні грошових коштів Міністерству соціальної політики України для передачі в подальшому Пенсійному фонду України, що призвело до невиконання у повному обсязі судових рішень.
Зокрема, позивач зазначає, що Державною казначейською службою України не виконано рішення Печерського районного суду міста Києва від 24.03.2023 №757/16074/22-ц, що набрало законної сили та яким стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої тривалим невиконанням судового рішення, грошові кошти в сумі 15 000,00 грн та 190,16 грн судових витрат.
Згідно листа Казначейства від 03.07.2025 № 5-11-11/14571, позивачем отримано виконавчий лист по справі № 757/16074/22-ц про стягнення коштів на користь ОСОБА_1 , який обліковується лише 23.06.2025 в Казначействі за бюджетною програмою за КПКВК 3504030 «Заходи щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна, стягнутого дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній та юридичній особі незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб».
03.07.2025 Казначейством позивачу було направлено листа, в якому крім вищенаведеного було зазначено, що: - абзацом другим підпункту 1 пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України та пунктом 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (далі - Порядок №845), передбачено, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за черговістю надходження судових рішень до органів Казначейства; пунктом 38 Порядку №845, передбачено, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету; - Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» за бюджетною програмою передбачено 150,00 млн грн; - відповідно до пункту 39 Порядку №845 Казначейство звертається до Міністерства фінансів України з пропозиціями щодо необхідності визначення у законі про Державний бюджет України достатнього обсягу коштів за бюджетною програмою; - у Казначействі за бюджетною програмою станом на 03.07.2025 обліковуються невиконаних виконавчих документів на суму близько 312,52 млн грн, які надійшли та зареєстровані раніше виконавчого документа у справі № 757/16074/22-ц та з урахуванням зазначеного, питання щодо перерахування коштів на підставі виконавчого документа у справі №757/16074/22-ц розглядається Казначейством в порядку черговості та у межах відкритих асигнувань після виконання виконавчих документів, що надійшли раніше зазначеного виконавчого документа.
Крім того, з листа Міністерства соціальної політики України від 06.05.2025 №668/0/5-25/54 позивачу стало відомо, що Урядом України, на думку позивача, допущено протиправну бездіяльність щодо ненадання грошових коштів Міністерству соціальної політики України для передачі в подальшому Пенсійному фонду України, що призвело до невиконання у повному обсязі судових рішень:
рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.03.2021 у справі №420/14939/20, яким зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити виплату перерахованого розміру пенсії Позивачу з 01.01.2016 у розмірі 16 216,58 грн без застосування обмеження її максимальним розміром з урахуванням раніше виплачених сум пенсії та яке набуло законної сили;
рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.08.2022 у справі №420/7091/22, що набуло законної сили та яким зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести з 01.12.2019 перерахунок та виплату пенсії Позивачу на підставі довідки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Одеській області» від 07.09.2021 №22/6-5353, виданої станом на 19.11.2019 у відповідності до вимог ст. 43 і 63 Закону України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб та положень Постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», з урахуванням раніше проведених виплат; 
рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.03.2023 у справі №420/17059/22, що набрало законної сили та яким зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести з 01.12.2019 Позивачу перерахунок та виплату пенсії, з урахуванням рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.08.2022 по справі №420/7091/22 на підставі довідки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Одеській області» від 07.09.2021 №22/6-5353 без обмеження її максимальним розміром, з урахуванням раніше виплачених сум;
рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.08.2023 у справі №420/13781/23, що набрало законної сили та яким зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок та виплату основного розміру пенсії з 01.12.2019 Позивачу на підставі нової довідки від 14.11.2022 №49/7952 про розмір грошового забезпечення за листопад 2019 року, наданою МВС України на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.09.2022 по справі №420/9217/22, без обмеження максимального розміру пенсії;
рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.11.2023 у справі №420/20528/23, що набрало законної сили та яким зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області нарахувати та виплатити з 25.10.2022 Позивачу щомісячну доплату у розмірі 2000 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 №713 «Про додатковий соціальних захист окремих категорій осіб з урахуванням раніше виплачених сум;
рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.12.2024 у справі №420/32082/24, що набрало законної сили та яким зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок та виплату з 01.03.2023 та з 01.03.2024 пенсії Позивачу без обмеження максимальним розміром, з урахуванням виплачених сум;
рішення Одеського окружного адміністративного суд від 18.10.2024 у справі №420/25404/24, що набрало законної сили та яким зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок та виплату з 01.03.2023 та з 01.03.2024 пенсії Позивачу без обмеження максимальним розміром, з урахуванням виплачених сум;
рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13.11.2024 у справі №420/28609/24, що набрало законної сили та яким зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити нарахування та виплату разової грошової допомоги до Дня Незалежності України за 2024 рік Позивачу, як особі з інвалідністю внаслідок війни другої групи, відповідно до частини 5 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми такої допомоги;
рішення Одеського окружного адміністративно суду від 18.06.2025 у справі №420/10982/25, що набрало законної сили та яким зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок та виплату Позивачу пенсії з 01.01.2025 та з 01.04.2025 без обмеження її максимальним розміром та без застосування обмежувальних коефіцієнтів, встановлених пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України №1 від 03.01.2025 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період дії воєнного стану», з урахуванням раніше виплачених сум пенсії.
Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області направлено ОСОБА_1 листи від 18.10.2024 №28607-26055/Я-02/8-1500/24 та від 21.04.2025 №11074- 8654/Я-02/8-1500/25, у яких зазначалося, що «У зв`язку з набранням чинності постанови Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 №1279 «Деякі питання організації виплати пенсії та грошової допомоги», починаючи з 1 квітня 2021 року асигнування з державного бюджету, які виділяються для забезпечення пенсійних виплат розподіляє та спрямовує на фінансування пенсій та інших виплат Пенсійний фонд України».
Згідно автоматизованої бази даних у підсистемі “Реєстр судових рішень” Інтегрованої комплексної інформаційної системи Пенсійного фонду України, обліковується наступна заборгованість перед ОСОБА_1 за рішеннями Одеського окружного адміністративного суду: - від 31.03.2021 у справі № 420/14939/20 у сумі 167 299,26 грн.; - від 10.08.2022 у справі №420/7091/22 у сумі 17 651,54 грн.; - від 06.03.2023 у справі №420/17059/22 у сумі 191 250,36 грн.; - від 22.08.2023 у справі №420/13781/23 у сумі 119 850,01 грн.; - від 09.11.2023 у справі №420/20528/23 у сумі 36 608,81 грн.; - від 02.12.2024 у справі №420/32082/24 у сумі 29 489, 32 грн, (Позивачем зазначена сума 33 224,25 грн).; - від 18.10.2024 у справі №420/25404/24 у сумі 13 844 грн.; - від 13.11.2024 у справі №420/28609/24 у сумі 15 988 грн.
Позивач вважає, що Кабінетом Міністрів України не виконано покладені на нього обов`язки, а саме допущена протиправна бездіяльність щодо ненадання грошових коштів у необхідних для виконання судових рішень розмірах для сплати ГУ ПФУ в Одеській області боргу пенсійних виплат ОСОБА_1 та протиправна бездіяльність КМ України у ненаданні грошових коштів у розмірі 15 190,16 грн для сплати Державною Казначейською службою України боргу держави Україна, згідно з рішенням Печерського районного суду міста Києва по справі №757/16074/22-ц.
У зв`язку із цим позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просить визнати неправомірною бездіяльність Кабінету Міністрів України, що полягає у ненаданні Пенсійному фонду України та Державній казначейській службі України коштів для виконання судових рішень, винесених на користь позивача, та просить Уряд забезпечити додаткове фінансування відповідної бюджетної програми для сплати коштів, що донараховані на виконання судових рішень.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню у зв`язку з наступним.
Відповідно до частини першої статті 58 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ПФУ є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів ПФУ, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом ПФУ.
Кошти ПФУ відповідно до статті 73 Закону № 1058-IV використовуються на: виплату пенсій, передбачених цим Законом; надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи ПФУ; оплату послуг з виплати та доставки пенсій; формування резерву коштів ПФУ.
Відповідно до пункту 1 Положення про управління ПФУ в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління ПФУ від 22 грудня 2014 року № 28-2, управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління (далі - управління Фонду) є територіальними органами ПФУ. Управління ПФУ підпорядковуються ПФУ та безпосередньо відповідним головним управлінням ПФУ в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головні управління ПФУ), що разом з цими управліннями утворюють систему територіальних органів ПФУ.
Основними завданнями управління ПФУ є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення; ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; виконання інших завдань, визначених законом (пункт 3 зазначеного Положення).
Відповідно до підпунктів 7, 8 пункту 4 Положення управління ПФУ відповідно до покладених на нього завдань призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства; забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів ПФУ та інших джерел, визначених законодавством.
Згідно з ст. 8 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» фінансування пенсій, призначених за нормами Закону № 2262, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України (ст. 8).
Відповідно до ст. 72 та ч. 2 ст. 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» джерелом формування коштів Пенсійного фонду України, зокрема, є кошти державного бюджету. Забороняється використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом.
Бюджетним кодексом України визначаються правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства.
Згідно з частинами першою, другою статті 23 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. 
Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до пунктів 20, 29 частини першої статті 116 БК України взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства.
Відповідно до пункту 1 Положення про Мінфін, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 375 (далі - Положення № 375), Міністерство фінансів України (Мінфін) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
Мінфін є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову, бюджетну та боргову політику, державну політику у сфері міжбюджетних відносин та місцевих бюджетів, державну політику у сфері державного пробірного контролю, бухгалтерського обліку та аудиту, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері контролю за дотриманням бюджетного законодавства, державного фінансового контролю, державного внутрішнього фінансового контролю, казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, забезпечує формування державної політики у сфері організації та контролю за виготовленням цінних паперів, документів суворої звітності та забезпечує формування та реалізацію єдиної державної податкової, митної політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, державної політики у сфері контролю за трансфертним ціноутворенням, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, державної політики у сфері видобутку, виробництва, використання та зберігання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння, їх обігу та обліку.
Згідно з пунктом 4 Положення № 375 Мінфін відповідно до покладених на нього завдань:
- прогнозує обсяги доходів державного бюджету, визначає обсяги фінансування державного бюджету, повернення кредитів до державного бюджету та орієнтовні граничні показники видатків державного бюджету та надання кредитів з державного бюджету (включаючи обсяг видатків та надання кредитів на національну безпеку і оборону) на середньостроковий період (підпункт 8);
- складає разом з головними розпорядниками коштів державного бюджету Бюджетну декларацію (підпункт 11);
- розробляє в установленому порядку проект закону про Державний бюджет України на відповідний рік та готує відповідні матеріали, що додаються до нього (підпункт 12);
- організовує роботу, пов`язану із складенням та управлінням виконання Державного бюджету України, координує діяльність учасників бюджетного процесу з питань виконання бюджету (підпункт 13);
- проводить оцінку відповідності бюджетному законодавству бюджетних запитів, паспортів бюджетних програм, проектів зведених кошторисів для складення розпису державного бюджету (підпункт 22);
- проводить аналіз бюджетного запиту, поданого головним розпорядником бюджетних коштів, на предмет його відповідності Бюджетній декларації, а також ефективності використання бюджетних коштів (підпункт 23);
- формує проект річного звіту про виконання закону про Державний бюджет України та здійснює публічне представлення звіту про виконання Державного бюджету України за попередній бюджетний період (підпункт 31).
Згідно з частиною першою статті 37 БК України Міністерство фінансів України подає Кабінету Міністрів України для розгляду проект закону про Державний бюджет України та вносить пропозиції щодо термінів і порядку розгляду цього проекту в Кабінеті Міністрів України.
Відповідно до частин першої, другої статті 44 БК України Державний бюджет України виконується за розписом, який затверджується Міністром фінансів України, відповідно до бюджетних призначень у місячний строк з дня прийняття закону про Державний бюджет України. До затвердження розпису Державного бюджету України Міністром фінансів України затверджується тимчасовий розпис Державного бюджету України на відповідний період.
Міністерство фінансів України протягом бюджетного періоду забезпечує відповідність розпису Державного бюджету України встановленим бюджетним призначенням, а також відповідність розподілу бюджетних асигнувань головним розпорядникам бюджетних коштів за загальним фондом державного бюджету за визначеними цим розписом періодами року відповідному прогнозу надходжень загального фонду державного бюджету протягом бюджетного періоду.
Отже, Мінфін в межах своїх повноважень розробляє проєкт Закону про Державний бюджет України на відповідний рік, забезпечує виконання Державного бюджету України, здійснює контроль за дотриманням бюджетного законодавства на кожній стадії бюджетного процесу як стосовно державного бюджету, так і місцевих бюджетів.
Згідно з приписами статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України, зокрема, забезпечує виконання законів України, забезпечує проведення фінансової політики та політики у сфері соціального захисту, розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» до основних завдань Кабінету Міністрів України належать, зокрема забезпечення виконання Конституції та законів України, актів Президента України, проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров`я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування, забезпечення рівних умов для розвитку всіх форм власності, здійснення управління об`єктами державної власності відповідно до закону, спрямування та координація роботи міністерств, інших органів виконавчої влади, здійснення контролю за їх діяльністю.
Стаття 21 Закону № 794-VII визначає повноваження Кабінету Міністрів України у відносинах з міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, зокрема: Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного і державного життя, виконання Конституції та законів України, актів Президента України, додержання прав і свобод людини та громадянина; Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади відповідальні перед Кабінетом Міністрів України, підзвітні та підконтрольні йому, питання діяльності міністерств у Кабінеті Міністрів України представляють відповідні міністри; діяльність центральних органів виконавчої влади, керівники яких не входять до складу Кабінету Міністрів України, спрямовується і координується міністрами.
Питання діяльності таких центральних органів виконавчої влади представляють відповідні міністри, до сфери спрямування і координації яких належать ці органи. Дія цієї частини не поширюється на Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах електронних комунікацій, радіочастотного спектра та надання послуг поштового зв`язку; Кабінет Міністрів України затверджує граничну чисельність працівників міністерств та інших центральних органів виконавчої влади в межах коштів, передбачених у Державному бюджеті України для утримання органів виконавчої влади; Кабінет Міністрів України за обґрунтованим поданням керівника центрального органу виконавчої влади визначає кількість заступників такого керівника; Кабінет Міністрів України може скасовувати акти міністерств та інших центральних органів виконавчої влади повністю чи в окремій частині. Зазначені повноваження Кабінету Міністрів України не поширюються на рішення міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, що видаються ними у процесі здійснення повноважень з управління корпоративними правами, що належать державі у статутних капіталах суб`єктів господарювання, які діють на підставі ліцензії на провадження діяльності з транспортування природного газу, передачі електричної енергії, юридичних осіб, що володіють корпоративними правами в таких суб`єктах господарювання, а також на рішення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах електронних комунікацій, радіочастотного спектра та надання послуг поштового зв`язку.
Відповідно до частини першої статті 41 Закону №794-VII, Кабінет Міністрів України спрямовує свою діяльність на виконання Конституції та законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України.
Крім того, згідно частини 1 статті 3 закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI (далі - Закон № 4901-VI), виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15.04.2015 затверджено «Положення про Державну казначейську службу України» (далі - Положення), яким встановлено, що Державна казначейська служба України (далі - Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Відповідно до пункту 2 Положення, Казначейство у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, а також дорученнями Кабінету Міністрів України і Міністра фінансів.
Пунктом 3 Положення встановлено, що основними завданнями Казначейства є: 1) реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів; 2) внесення на розгляд Міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у зазначених сферах.
В Рішенні від 02 березня 1999 року № 2-рп/99 Конституційний Суд України звернув увагу на те, що політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, забезпечення її проведення, відповідно до пункту 3 статті 116 Конституції України, здійснюється Кабінетом Міністрів України. Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади наділений конституційними повноваженнями спрямовувати і координувати діяльність міністерств, інших органів виконавчої влади.
Вирішуючи спір, суд виходить із того, що політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, забезпечення проведення якої на підставі пункту 3 статті 116 Конституції України здійснюється Кабінетом Міністрів України.
Водночас, Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади виступає гарантом виконавчої дисципліни. Якщо суд ухвалив рішення проти міністерства чи ОДА, саме КМУ має ієрархічні важелі впливу, щоб змусити підлеглий орган діяти.
Це не означає, що КМУ особисто виконує кожне рішення. Він створює умови (фінансові, організаційні), за яких виконання стає можливим.
Суд враховує, що дійсно виконання рішення суду часто залежить від наявності бюджетних асигнувань, і Кабінет Міністрів України як суб`єкт, що розробляє проєкт Закону про Державний бюджет, зобов`язаний передбачати кошти на виконання рішень судів.
В цьому аспекті суд звертає увагу позивача, що виконуючи судові функції суд має вирішувати питання права, належним чином поставлені перед ним; при цьому суд не уповноважений і не підготовлений виступати моральним чи етичним арбітром, адміністратором державного управління та аудитором державних органів.
Важливо наголосити на характері та межах ролі суду, оскільки питання, порушені позивачем, дуже широкі, проте по суті не стосуються захисту інтересу позивача в публічному-правовому спорі із Кабінетом Міністрів України, як суб`єктом владних повноважень та органом, уповноваженим на видачу правових актів нормативного характеру, контроль їх виконання, дотримання вимог, викладених у цих актах тощо. 
Тобто як правотворчий та управлінський орган Кабінет Міністрів України має правову зацікавленість у виконанні його нормативних приписів усіма суб`єктами правозастосування – у цьому реалізується принцип побудови та функціонування правової держави, а також принцип державного суверенітету.
Визначення пріоритетів бюджетних видатків це виключна прерогатива Кабінету Міністрів України (як розробника бюджету) та Верховної Ради України (як законодавця).
Суд не може перебирати на себе функції Кабінету Міністрів та вказувати, куди саме спрямовувати державні кошти, оскільки це є прямим втручанням у державне управління.
При цьому, суд здійснює правосуддя шляхом перевірки законності рішень, дій і бездіяльності, а не шляхом створення нових бюджетних зобов`язань.
Так, стаття 245 КАС України дозволяє суду зобов`язати орган вчинити певні дії, але ці дії мають бути чітко визначені законом. Жоден закон не дає суду права диктувати Уряду обсяг фінансування конкретної програми, тим більше, задля задоволення вимог одного реципієнта.
Фінансування будь-якої програми залежить від загального обсягу доходів бюджету. Зобов`язання профінансувати одну програму задля отримання позивачем присуджених коштів, утворюватиме ситуацію, при які суд фактично «забирає» гроші в іншої (наприклад, з оборони чи медицини), що є абсурдним з точки зору правосуддя.
Стаття 23 Бюджетного кодексу чітко вказує, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі здійснюються лише в межах призначень. Кабінет Міністрів України не має права створювати кошти поза законом про Державний бюджет.
Верховний Суд неодноразово вказував (наприклад, у зразкових справах щодо виплат військовим пенсіонерам), що відсутність коштів не є підставою для відмови у виплаті, але спосіб захисту має бути спрямований на орган, що здійснює виплату (Пенсійний фонд), а не на Кабінет Міністрів України з вимогою про фінансування відповідних потреб.
Так вимога пенсіонера до Уряду є абстрактною і не призводить до негайного відновлення його прав.
Суд зазначає, що пенсіонер, на користь якого постановлені судові рішення, має право на отримання коштів від конкретного боржника (Пенсійного фонду; Казначейства), а не на зміну макроекономічних показників бюджету.
Для виконання рішень судів існують спеціальні закони (наприклад, Закон України «Про державні гарантії щодо виконання судових рішень»), які передбачають черговість виплат через відповідні органи – пенсійні чи органи Казначейства. Водночас, позивач намагається змінити цей законний порядок через суд, отримавши пріоритет відносно інших пенсіонерів та соціально вразливих і незахищених категорій громадян, на чию користь також постановлені судові рішення, що є недопустимим.
Право на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України та статтею 5 КАС України, передбачає можливість оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень лише за умови, що вони безпосередньо порушують права, свободи чи інтереси конкретної особи. У даному спорі позивач ототожнює загальну компетенцію Кабінету Міністрів України щодо проведення державної фінансової та соціальної політики з конкретним обов`язком щодо виплати заборгованості за судовими рішеннями, що є помилковим розумінням повноважень Уряду.
Відповідно до статті 116 Конституції України та Закону «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України є колегіальним органом, який здійснює загальне спрямування і координацію діяльності міністерств та інших центральних органів виконавчої влади. Водночас, безпосереднє розпорядження бюджетними коштами та виконання програм соціального захисту покладено на відповідних головних розпорядників коштів (Міністерство соціальної політики України) та виконавців (Пенсійний фонд України). 
Таким чином, відсутність прямого обов`язку Кабінету Міністрів України здійснювати нарахування та виплату пенсії конкретному громадянину виключає можливість вчинення цим органом протиправної бездіяльності у розумінні адміністративного судочинства.
Суд підкреслює, що механізм погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду чітко регламентований спеціальними нормативно-правовими актами, зокрема Порядком № 821 (та попереднім Порядком № 649). Дані акти встановлюють черговість виплат та процедуру їх фінансування в межах наявних асигнувань. Кабінет Міністрів України, затвердивши зазначені порядки, виконав свої регуляторні функції, створивши правовий механізм реалізації прав громадян. Сам факт того, що виконання рішень відбувається в порядку черговості через обмеженість ресурсів, не свідчить про бездіяльність Уряду, а є наслідком встановленої процедури розподілу бюджетних коштів.
Щодо аргументів позивача про ненадання коштів Пенсійному фонду України, суд зазначає, що з 1 квітня 2021 року запроваджено централізовану модель фінансування, де саме Пенсійний фонд України наділений повноваженнями самостійно розподіляти асигнування, отримані з Державного бюджету. Оскільки Кабінет Міністрів не є органом, який здійснює операційне управління рахунками ПФУ або формує індивідуальні платіжні документи для пенсіонерів, вимоги про визнання бездіяльності Кабінету Міністрів України в частині ненадання коштів для конкретного позивача є безпідставними, оскільки Уряд виділяє кошти на бюджетні програми в цілому, а не для виконання окремих виконавчих листів.
Стосовно вимог щодо фінансування виплат за рішенням Печерського районного суду міста Києва, суд звертає увагу на норми Закону України № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», стаття 3 якого визначає, що виконання рішень про стягнення коштів з держави здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідної бюджетної програми (КПКВК 3504030). Казначейство є самостійною юридичною особою та центральним органом виконавчої влади. Відповідальність за затримку виплат за цією програмою несуть органи казначейського обслуговування, а не Кабінет Міністрів України як орган, що здійснює лише загальну координацію.
Згідно з вимогами статей 23 та 116 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі здійснюються лише за наявності відповідних бюджетних призначень. Кабінет Міністрів України як суб`єкт законодавчої ініціативи подає проєкт Закону про Державний бюджет, однак остаточне затвердження обсягів фінансування за бюджетними програмами належить до компетенції Верховної Ради України. 
Відтак, позивачем безпідставно стверджується про бездіяльність Кабінету Міністрів України через обсяг коштів, фактично затверджений законом, оскільки Уряд діє в межах тих ресурсів, які йому делеговані законодавчим органом.
Щодо посилань позивача у позові на практику ЄСПЛ (справи «Кечко проти України», «Жовнер проти України»), суд зазначає, що ці рішення стосуються відповідальності держави за тривале невиконання зобов`язань. Проте у національному судочинстві відповідальність за бездіяльність має покладатися на конкретний орган, до компетенції якого належить вчинення певної дії. Наявність заборгованості, що обліковується в ПФУ та Казначействі, свідчить про визнання державою боргу. Процедура його погашення в умовах дефіциту бюджету, спричиненого, у тому числі, й воєнним станом, передбачає дотримання встановленої черговості, що не є тотожним протиправній бездіяльності Уряду. Також Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює спеціальний механізм виконання через Державну казначейську службу та передбачає черговість виплат. Задоволення ж вимоги позивача означало б обхід цієї черги та порушення рівності інших стягувачів.
При цьому суд зауважує, що позивач вже скористався своїм правом на судовий захист, отримавши вісім судових рішень про зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області здійснити нарахування та виплату пенсійних доплат та одне рішення про стягнення коштів з бюджету. На стадії виконання цих рішень ефективним способом захисту є застосування механізмів судового контролю, передбачених статтями 382 та 383 КАС України (у ЦПК також існує такий інститут), або оскарження дій виконавчої служби. Спроба зобов`язати Кабінет Міністрів України забезпечити додаткове фінансування через новий позов є фактично ініціативою про втручання суду в дискреційні повноваження виконавчої та законодавчої влади щодо розподілу бюджетних коштів задля задоволення інтересів конкретного пенсіонера, що суперечить принципу поділу влади, закріпленого у статті 6 Конституції України.
Водночас суд не оминає увагою підстави цього позову, які обумовлені бажанням пенсіонера домогтися фактичного отримання присуджених виплат, та усвідомлює глибину порушення його законних очікувань і сподівань на гідне соціальне забезпечення, що в умовах тривалого невиконання судових рішень викликає глибоке і цілком виправдане співчуття. При цьому суд враховує, що наявна заборгованість має ознаки структурної проблеми держави, що підтверджено підходом ЄСПЛ у численних справах, зокрема у справах «Іванов проти України» та «Бурмич проти України». Проте, такі проблеми потребують комплексних бюджетних та законодавчих рішень і не можуть бути ефективно вирішені шляхом покладання на Кабінет Міністрів України обов`язку профінансувати вимоги одного окремого позивача.
Визначаючи характер та межі своєї ролі, суд зобов`язаний діяти суворо в рамках правового поля, оскільки порушені позивачем питання, попри їхню соціальну значущість та широкий суспільний контекст, за своєю суттю не стосуються захисту конкретного інтересу позивача саме у публічно-правовому спорі з Кабінетом Міністрів України, який не є безпосереднім боржником у цих правовідносинах, а отже, не можуть бути розв`язані шляхом покладання на Уряд відповідальності за операційну діяльність інших самостійних органів державної влади.
Отже, оскільки вимоги позивача пред`явлені до органу, який не є безпосереднім боржником у спірних правовідносинах, та враховуючи наявність спеціальної процедури виконання вже існуючих судових рішень, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення даного адміністративного позову.
При цьому, суд наголошує, що вимога про зобов`язання Кабінету Міністрів України виділити кошти конкретному пенсіонеру виходить за межі судового контролю за бюджетною політикою, порушує принцип розподілу влад та створює непропорційний пріоритет однієї особи над іншими пенсіонерами у аналогічному становищі. 
Таким чином, враховуючи вищевикладене та з огляду на наявність альтернативних ефективних засобів захисту, заявлені вимоги не підлягають задоволенню. 
Судові витрати розподілити за правилами ст. 139 КАС України.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 139, 242-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України (вул. Грушевського, 12/2, м. Київ, 01008; ЄДРПОУ 00031101), треті особи – Пенсійний фонд України (вул. Бастіонна, 9, м. Київ-14, 01601; ЄДРПОУ 0035323), Державна казначейська служба України (вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601; ЄДРПОУ 37567646), про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України.
Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 24.02.2026.

Головуючий суддя І.В. Завальнюк

Суддя В.В. Андрухів

Суддя Л.І. Свида

.