ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
08.04.2026	Справа № 910/2916/24	

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Головного управління Державної податкової служби у Львівській області вул. Стрийська, 35,м. Львів, Львівська обл., Львівський р-н,79003
до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вул. Січових Стрільців, 17,м. Київ, 04053
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

Представники сторін: не викликались.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Головне управління ДПС у Львівській області звернулось до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання дій останнього щодо не включення кредиторських вимог Головного управління Державної податкової служби у Львівській області як відокремленого підрозділу ДПС України до реєстру акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» в повному обсязі протиправними та зобов`язання Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подати відповідні зміни до акцептованого реєстру вимог кредиторів ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» на затвердження виконавчою дирекцією та затвердити зміни до акцептованого реєстру вимог кредиторів у частині включення до нього кредиторських вимог Головного управління Державної податкової служби у Львівській області як відокремленого підрозділу ДПС України у розмірі 58 438,02 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про безпідставність не включення відповідачем кредиторських вимог у розмірі 58 438,02 грн Головного управління Державної податкової служби у Львівській області (код ЄДРПОУ ВП 43968090) як відокремленого підрозділу ДПС України (код ЄДРПОУ 43005393) до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ». 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.03.2024 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.
Через систему "Електронний суд" 22.03.2024 від позивача на виконання вимог ухвали суду від 20.03.2024 надійшла заява б/н від 22.03.2024 про усунення недоліків позовної заяви, розглянувши яку суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.03.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/2916/24, та з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування у даній справі, враховуючи незначну складність справи, за відсутності клопотань про інше та підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, суд прийшов до висновку про розгляд даної справи за правилами спрощеного провадження на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
У свою чергу, 12.04.2024 від уповноваженого представника відповідача через систему "Електронний суд" надійшов відзив на позовну заяву б/н від 12.04.2024, з доказами його надсилання до електронного кабінету позивача, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог та просить відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 17.09.2015 №612 «Про віднесення ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ»» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі – виконавча дирекція Фонду) прийнято рішення від 17.09.2015 № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», відповідно до якого у Банку запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці з 18.09.2015 до 17.12.2015.
У подальшому, на підставі постанови Правління Національного банку України від 17.12.2015р. № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 18.12.2015 № 230 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та делегування повноважень ліквідатора банку» та розпочато процедуру ліквідації ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» (далі – Банк), призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-51 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" від 23.02.2012 № 4452-VI (далі – Закон № 4452-VI) уповноваженій особі Фонду на два роки з 18.12.2015 до 17.12.2017 включно. Процедура ліквідації неодноразово продовжувалась і триває на момент звернення позивача з вказаним позовом до суду.
Отже, відповідач наголошує, що до моменту введення тимчасової адміністрації, а у подальшому запровадження процедури ліквідації у спорах, пов`язаних з виконанням Банком своїх зобов`язань, застосовуються норми Закону № 4452-VI, який є спеціальним та пріоритетним відносно інших законодавчих актів України.
У той же час за результатами розгляду заяви позивача, в якій останній просив прийняти кредиторські вимоги на загальну суму заборгованості 146 571,62 грн., Фондом повідомлено про включення кредиторських вимог позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» до сьомої черги на суму 88 133,60 грн. (на суму, підтверджену бухгалтерським та податковим обліком). В свою чергу інші суми не були включені до реєстру як такі, що нараховані безпідставно, зокрема, пеня на суму 15 134, 07 грн. - всупереч вимоги Закону № 4452-VI нарахована позивачем у період дії тимчасової адміністрації. Крім того, сума податків у розмірі 3 384,48 грн. була нарахована позивачем за період з 2016-2017 рр., тобто з пропущенням строку позовної давності, визначеного п.102.1 ст. 102 Податкового кодексу України. Крім того позивачем не враховано, що Банком було подано уточнюючі податкові декларації від 27.04.2017, 18.07.2018, 22.03.2019, 26.02.2020, 22.04.2020 та 28.02.2020, що також призвело до зменшення акцептованої суми кредиторських вимог на 39 919,77 грн. Як зазначено відповідачем, задоволення визнаних кредиторських вимог позивача може бути здійснене тільки в межах ліквідаційної процедури у відповідності до ст. 52 Закону № 4452-VI, вказані вимоги є кредиторськими вимогами, а не податковими зобов`язаннями в розумінні Податкового кодексу України.
Також відповідач посилаючись на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного суду від 16.05.2018 у справі №910/17448/16, від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, вважає Фонд гарантування вкладів фізичних осіб неналежним відповідачем у даному спорі, оскільки позов пред`явлений до Фонду, а не до Банку, який в силу положень Закону № 4452-VI зберігає свою правосуб`єктність юридичної особи та самостійного суб`єкта господарювання до завершення процедури його ліквідації та внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань. 
Вказані документи судом долучені до матеріалів справи.
Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду не надано.
В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Наразі, від позивача станом на час винесення рішення до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання відповіді на відзив та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статей 165, 167 Господарського процесуального кодексу України та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.
З огляду на вищевикладене, оскільки позивач не скористався наданими йому процесуальними правами, зокрема, позивачем не надано на адресу суду відповіді на відзив, а також будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними матеріалами.
Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина 1 статті 14 Цивільного кодексу України).
Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 03.10.1997 №4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».
Крім того, при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.
Так, 20.09.2023 року набрав чинності Закон України «Про правотворчу діяльність» від 24.08.2023 №3354-ІХ, відповідно до частини 3 статті 66 якого у разі виявлення колізії між нормативно-правовими актами рівної юридичної сили пріоритет у застосуванні мають: 1) норми, що містяться в нормативно-правових актах спеціального законодавства України (крім випадку, визначеного частиною другою цієї статті); 2) норми, що містяться у нормативно-правових актах, що вступили в дію пізніше.
Відповідно до частини 4 статті 110 Цивільного кодексу України особливості ліквідації банків встановлюються законом про банки і банківську діяльність.
Згідно частини 2 статті 6 Закону України «Про банки і банківську діяльність» особливості правового статусу, порядку створення, діяльності, реорганізації та ліквідації банків визначаються цим Законом та Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Відповідно до частини 8 Розділу Х Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.
Відтак, з врахуванням наведеного в сукупності суд зазначає, що у споріх, пов`язаних з виконанням своїх зобов`язань банком, в якому введена тимчасова адмінстрація чи розпочата процедура ліквідації, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними у регулюванні спірних правовідносин та мають пріоритет у застосуванні.
Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків встановлюються Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" від 23.02.2012 року № 4452-VI (далі – Закон № 4452-VI), метою якого є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.
Відповідно до п. 16 ч. 1 ст. 2 Закону № 4452-VI тимчасова адміністрація – процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно ч. 1 ст. 35 Закону № 4452-VI Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.
За умовами ч. 1 ст. 35 Закону № 4452-VI тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Фонд може делегувати рішенням виконавчої дирекції Фонду частину або всі свої повноваження як тимчасового адміністратора або ліквідатора уповноваженій особі (уповноваженим особам) Фонду, яка має високі професійні та моральні якості, бездоганну ділову репутацію, повну вищу освіту в галузі економіки, фінансів чи права (не нижче кваліфікаційного рівня "спеціаліст") та професійний досвід, необхідний для виконання заходів у межах здійснення тимчасової адміністрації.
Судом за матеріалами справи встановлено, що підставі постанови Правління Національного банку України від 17.09.2015 року №612 «Про віднесення ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі – виконавча дирекція Фонду) прийнято рішення від 17.09.2015 № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», відповідно до якого у ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці з 18.09.2015 до 17.12.2015.
У подальшому, на підставі постанови Правління Національного банку України від 17.12.2015 № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 18.12.2015 № 230 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та делегування повноважень ліквідатора банку» та розпочато процедуру ліквідації ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» (далі – Банк), призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-51 Закону № 4452-VI уповноваженій особі Фонду на два роки з 18.12.2015 до 17.12.2017 включно. 
В газеті «Голос України» вiд 23.12.2015 року №242 (66246) 23.12.2015 Фондом опубліковане оголошення про ліквідацію ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ».
Процедура ліквідації неодноразово породжувалась, і триває на момент звернення позивача з вказаним позовом до суду. При цьому Виконавчою дирекцією Фонду неодноразово приймалось рішення про зміну уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ».
Так, на підставі пункту 2 частини п`ятої статті 12, частини 1 статті 35, частини 5 статті 44, частини 3 статті 48 Закону № 4452-VI Виконавчою дирекцією Фонду гарантування прийнято рішення від 27.11.2017 року № 5175 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» строком на два роки до 17.12.2019 року включно.
На підставі пункту 2 частини п`ятої статті 12, частини першої статті 35, частини п`ятої статті 44, частини третьої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 23 вересня 2019 року № 2417 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» строком на один рік з 18 грудня 2019 року до 17 грудня 2020 року включно.
Також Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняті рішення № 2897 від 11 листопада 2019 року, № 1513 від 13 серпня 2020 року та № 685 від 05 вересня 2022 року про зміну уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».
Відповідно до рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування від 22.12.2022 року №1067 відкликано повноваження ліквідатора АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» делеговані Паламарчуку Віталію Віталійовичу рішенням виконавчої дирекції Фонду від 05.09.2022 року № 685 «Про зміну уповноваженої особи Фонду на ліквідацію АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та з 27 грудня 2022 року визначені Законом № 4452-VI повноваження під час здійснення ліквідації ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» здійснюються Фондом безпосередньо.
Ліквідація банку – процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону № 4452-VI).
Згідно ч. 4, 5 ст. 44 Закону № 4452-VI Фонд розпочинає процедуру ліквідації банку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, крім випадку, коли ліквідація здійснюється за ініціативою власників банку. Фонд з дня початку процедури ліквідації банку протягом трьох років (у разі ліквідації системно важливого банку - протягом п`яти років) забезпечує виконання заходів щодо управління майном (активами) банку та задоволення вимог кредиторів.
За умовами ч. 1,2 ст. 45 Закону 4452-VI Фонд не пізніше робочого дня, наступного за днем отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, розміщує інформацію про це на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет. Фонд здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку в газеті "Урядовий кур`єр" або "Голос України" не пізніше ніж через сім днів з дня початку процедури ліквідації банку.
Так відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку.
Згідно положень ч. 3 ст. 46 Закону під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.
За умовами ч. 1 ст. 48 Закону № 4452-VI Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку, зокрема, складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.
Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду (ч. 3 ст. 49 Закону № 4452-VI).
Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону № 4452-VI Фонд здійснює такі заходи: 1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; 2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.
Положеннями частини восьмої статті 49 Закону № 4452-VI визначено, що вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними.
Будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів підлягають вирішенню у судовому порядку. Судове провадження щодо таких вимог не припиняє перебіг ліквідаційної процедури (ч. 4 ст. 49 Закону № 4452-VI). 
Відповідно до п. 2.6 глави 2 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 05.07.2012 № 2 (далі – Положення № 2) Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій(им) особі(ам) Фонду на ліквідацію банку з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження: складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.
Згідно п. 2.9. глави 2 розділу V Положення № 2 Уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку (у разі делегування їй Фондом повноважень ліквідатора) зобов`язана: скласти реєстр акцептованих вимог кредиторів після їх розгляду та проміжний ліквідаційний баланс станом на звітну дату, наступну за датою затвердження такого реєстру.
За приписами п. 4.1 глави 4 розділу V Положення № 2 Фонд або уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку (у разі делегування їй відповідних повноважень) з дня початку процедури ліквідації банку приступає до інвентаризації активів і зобов`язань банку та оцінки майна (активів) неплатоспроможного банку з метою формування його ліквідаційної маси, а також складає реєстр акцептованих вимог кредиторів.
У відповідності до п. 4.20 - 4.28 глави 4 розділу V Положення № 2 Фонд в особі відповідного структурного підрозділу Фонду або уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку (у разі делегування їй відповідних повноважень) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів на підставі балансу банку, до якого включає вимоги кредиторів у національній валюті в розмірах, які існували на дату початку процедури ліквідації банку.
Процедури, що виникають в процесі виконання дій щодо визначення суми заборгованості кожному кредитору, віднесення вимог кредиторів до певної черги, відхилення вимог кредиторів у разі непідтвердження їх фактичними даними, складання реєстру акцептованих вимог кредиторів, внесення змін до реєстру акцептованих вимог кредиторів, а також порядок задоволення вимог кредиторів банку, що ліквідується (на момент звернення позивача із заявою про задоволення кредиторських вимог б/н від 02.06.2023) були врегульовані Положенням про порядок складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, затвердженим рішенням виконавчої дирекції Фонду від 21.08.2017 № 3711 (далі – Положення № 3711).
Відповідно до п. 5 розділу І Положення № 3711 кредитор - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов`язань.
За умовами п. 1 розділу ІІ Положення № 3711 кредиторські вимоги заявляються кредиторами банку, що ліквідується, виключно в письмовій формі шляхом: направлення письмової заяви до Фонду або через відділення поштового зв`язку за адресою, вказаною в оголошенні про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку. У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складання реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду; подання письмової заяви безпосередньо за місцезнаходженням банку/відокремленого підрозділу банку (відділення, філії, представництва).
Згідно п. 5 розділу ІІ Положення № 3711 акцептування обсягу кредиторських вимог здійснюється Фондом за поданням відповідального структурного підрозділу Фонду або уповноваженої особи Фонду (у разі делегування їй відповідних повноважень) відповідно до вимог законодавства України та в порядку, визначеному у розділі ІІІ цього Положення № 3711.
Відповідно до п. 3-4 розділу ІV Положення № 3711 внесення інформації до форми реєстру акцептованих вимог кредиторів здійснюється відповідно до наданої кредитором письмової заяви та додаткових документів, що підтверджують фактичні дані заявлених кредиторських вимог. 
На підставі визнаних і включених до реєстру акцептованих вимог кредиторів визначається загальна сума вимог у межах кожної окремої черги, яка вноситься у відповідний рядок наприкінці реєстру акцептованих вимог кредиторів.
Відповідно до положень п. 1 розділу V Положення №3711 реєстр акцептованих вимог кредиторів подається уповноваженою особою Фонду (у разі делегування їй відповідних повноважень) до Фонду для затвердження на пронумерованих, прошнурованих (прошитих) аркушах та засвідчується підписом уповноваженої особи Фонду (у разі делегування їй відповідних повноважень) і відбитком печатки банку (у разі її використання).
Належним чином оформлений та підписаний реєстр акцептованих вимог кредиторів подається до структурного підрозділу Фонду, відповідального за перевірку даних реєстру, супровідним листом разом з такими документами: пояснення до реєстру акцептованих вимог кредиторів; копії документів, на підставі яких були донараховані в балансі суми внесених кредиторських вимог (у разі наявності донарахування); копія оголошення про початок процедури ліквідації та про строк, протягом якого кредитори мали право заявити Фонду або уповноваженій особі Фонду (у разі делегування їй відповідних повноважень) про свої вимоги до банку із зазначенням адреси для їх надсилання.
Після отримання реєстру акцептованих вимог кредиторів відповідальний за перевірку даних реєстру структурний підрозділ Фонду перевіряє: строки подачі заяв кредиторів, внесених до реєстру; відповідність віднесення сум кредиторських вимог до черги згідно зі статтею 52 Закону; відповідність оформлення реєстру акцептованих вимог кредиторів вимогам нормативно-правових актів та внутрішніх нормативних документів Фонду.
Відповідно до пп. 11 п. 1 розділу VII Положення № 3711 підставами для внесення до затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів змін, які підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду, є, зокрема, пред`явлення кредиторських вимог контролюючими органами за зобов`язаннями банку із сплати податків і зборів, що виникли під час проведення ліквідації банку.
Зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів подаються банком до Фонду, оформлені відповідно до вимог цього Положення (п. 2 п. 1 розділу VII Положення № 3711).
За умовами п. 5 розділу VII Положення № 3711 відповідальний за перевірку даних реєстру структурний підрозділ Фонду після отримання змін до реєстру акцептованих вимог кредиторів перевіряє: підтвердні документи, на підставі яких було внесено зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів; відповідність віднесення вимог до черги згідно зі статтею 52 Закону відповідно до інформації, що надається банком; відповідність оформлення реєстру акцептованих вимог кредиторів формі змін до реєстру акцептованих вимог кредиторів; відповідність даних бухгалтерського обліку та суми кредиторських вимог.
У разі відсутності зауважень щодо змін до реєстру акцептованих вимог кредиторів питання про затвердження змін до реєстру виноситься на розгляд виконавчої дирекції Фонду (п. 7 Положення).
Згідно абзацу 36 пп. 2 п. 2 розділу ІІІ Положення № 3711 віднесення вимог кредиторів до певної черги відбувається у такому порядку: до сьомої черги відносяться вимоги інших вкладників, які не є пов`язаними з банком особами, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є пов`язаними з банком особами, зокрема, вимоги за зобов`язаннями банку із сплати податків і зборів, що виникли під час проведення ліквідації (в межах ліквідаційної процедури).
Судом за матеріалами справи встановлено, що 02.05.2023 року Головне управління Державної податкової служби у Львівській області як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України звернулось до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (отримано Фондом 08.06.2023 вх. № 17031/6/13-01-15-04-09) із заявою про задоволення кредиторських вимог № б/н від 02.06.2023, відповідно до якої позивач просив прийняти кредиторські вимоги по несплаченим ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» узгодженим грошовим зобов`язанням на суму 146 571, 62 грн.
До Заяви було додано довідку про податкову заборгованість №13939/6/13-01-13-02 від 02.05.2023 року, згідно якої загальна сума за податковим зобов`язанням складає 146 571,92 грн. в т.ч.: борг за податковими зобов`язаннями (основний платіж) - 131 437,85 грн. та нарахована пеня - 15 134,07 грн.
За результатами розгляду заяви 06.09.2023 Фонд листом від 01.09.2023 № 083-49-533/23 повідомив позивача про те, що кредиторські вимоги Головного управління ДПС у Львівській області включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» до сьомої черги у сумі 88 133,60 грн. (сума, що підтверджена даними бухгалтерського та податкового обліку за податком на нерухоме майно). В частині відмови в задоволенні решти вимог позивача щодо включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів лист відповідача інформації не містить. 
У той же час, як зазначає позивач у позовній заяві та встановлено судом за матеріалами справи, кредиторські вимоги Головного управління Державної податкової служби у Львівській області у розмірі 58 438,02 грн. не були включені до акцептованого реєстру вимог кредиторів ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ».
Таким чином, звертаючись з даним позовом до суду позивач просить суд визнати дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо не включення кредиторських вимог Головного управління Державної податкової служби у Львівській області (ЄДРПОУ ВП 43968090) як відокремленого підрозділу ДПС України (ЄДРПОУ 43005393) до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» в повному обсязі, а саме податкової заборгованості, яка станом на 01.05.2023 становить 146 571,46 грн., протиправними та зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подати відповідні зміни до акцептованого реєстру вимог кредиторів ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» на затвердження виконавчою дирекцією та затвердити зміни до акцептованого реєстру вимог кредиторів у частині включення до нього кредиторських вимог Головного управління Державної податкової служби у Львівській області (ЄДРПОУ ВП 43968090) як відокремленого підрозділу ДПС України (ЄДРПОУ 43005393) у розмірі 58 438,02 грн.
За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.
У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.
При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань в частині включення кредиторських вимог позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» або письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів.
Натомість, заперечуючи проти позовних вимог відповідач у відзиві вказав, що позивачем під час здійснення нарахування пені не враховано, що положення Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними по відношенню до положень ПК України та оскільки ПК України не регулює питання погашення податкових зобов`язань для неплатоспроможних банків ПК України, отже відсутня складова для нарахування пені - останній день граничного строку сплати платником (неплатоспроможним банком) податкового зобов`язання. Додатково відповідач посилався викладені в постановах Верхового Суду від 08.06.2021 року у справі № 825/1647/17 та від 16.04.2020 року у справі №821/3497/15-а висновки щодо нарахування штрафних санкцій контролюючим органом у період дії тимчасової адміністрації та процедури ліквідації.
Так за приписами ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (далі – ПК України).
ПК України визначає функції та правові основи діяльності контролюючих органів, визначених пунктом 41.1 статті 41 цього Кодексу, та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику (п. 1.1. ст. 1 ПК України).
Пунктом 1.3 статті 1 ПК України передбачено, що цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Кодексом України з процедур банкрутства, з банків, на які поширюються норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", проведення комплексних перевірок з метою виявлення фінансових рахунків та погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (крім особливостей функціонування єдиного рахунку, подання звітності щодо суми нарахованого єдиного внеску), зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.
Згідно із частиною 3 статті 1 Закону № 4452-VI відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.
У відповідності до пункту 2 частини 1 статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність", банк може бути ліквідований у разі відкликання Національним банком України банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, повідомляє про це банк та надсилає рішення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (частини 5, 6 статті 77 "Про банки і банківську діяльність").
Частиною 5 статті 45 Закону №4452-VI визначено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку.
Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 46 Закону № 4452-VI з дня початку процедури ліквідації банку строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається таким, що настав. Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури. Вимоги за зобов`язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред`являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону (частина 3 статті 46 Закону № 4452-VI).
Системний аналіз викладених положень дає підстави для висновку про те, що ліквідаційна процедура банку за рішенням Національного банку України розпочинається з моменту отримання такого рішення Фондом. З дня початку процедури ліквідації банку строк виконання усіх грошових зобов`язань останнього вважається таким, що настав. Зобов`язання банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред`являтися тільки в межах ліквідаційної процедури. Передбачений ПК України загальний порядок стягнення податкового боргу не поширюється на стягнення податкового боргу, який виник після порушення процедури ліквідації банку. Стягнення такого податкового боргу здійснюється шляхом пред`явлення до банку в особі уповноваженої особи позову про акцептування вимог і віднесення їх до належної черги погашення (пункт 1 частини 2, частина 4 статті 49 Закону № 4452-VI).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.11.2019 у справі № 804/3813/16 (провадження № 11-1409апп18), у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.07.2025 № 910/5685/24.
Судом за матеріалами справи встановлено, що на підтвердження податкової заборгованості до заяви про задоволення кредиторських вимог б/н від 02.06.2023 позивачем долучено довіку № 13939/6/13-01-13-02 від 02.05.2023 про податкову заборгованість ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» станом на 01.05.2023 року, копії документів, на підставі яких виникла заборгованість (податкові декларації, розрахунки та ІКП), облікові дані платника податків та реквізити рахунків.
Так, відповідно до Довідки про податкову заборгованість ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» від 02.05.2023 року № 13939/6/13-01-13-02, станом на 01.05.2023 у Банку наявна заборгованість за платежами: 18010400 податок на нерухоме майно – 66 661,77 грн. (основний платіж 59 190,94 грн., пеня – 7 470,83 грн.); 18010500 земельний податок з юридичних осіб – 755,10 грн.; 18010100 податок на нерухоме майно – 79 153,47 грн. (основний платіж – 71 490,23 грн., пеня – 7 663,24 грн.); 19010100 екологічний податок, який справляється за викид в атмосферне повітря - 1,28 грн., всього на 146 571,62 грн. (основний платіж – 131 437, 85 грн., пеня 15 134, 07 грн.).
Також позивачем на підтвердження факту наявності податкової заборгованості долучено до матеріалів справи податкові декларації:
- податкова декларація з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки №9023994030 від 20.02.2017 на суму 2 274,78 грн., №9023914755 від 01.12.2017 на суму 4 758,77 грн.; №9014944266 від 08.02.2018 на суму 5 343,89 грн.; №9006269940 від 01.12.2018 на суму 18 711,80 грн.; №9018177296 від 01.12.2019 на суму 20 973,50 грн.; №9201857259 від 26.10.2016 на суму 2 799,88 грн., №9022721259 від 17.02.2017 на суму 4 328,32 грн.; пеня на суму 7 470,83 грн. (згідно зворотного боку облікової картки платника);
- податкова декларація з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки №9023994030 від 20.02.2017 на суму 2 670,14 грн.; №9014944266 від 08.02.2018 на суму 4 669,06 грн.; №9001000598 від 16.01.2019 на суму 5 233,36 грн.; №9017228074 від 10.02.2020 на суму 4 441,98 грн.; №9022840390 від 17.02.2017 на суму 237,58 грн.; №9076563923 від 27.04.2017 на суму 1 346,40 грн.; №9014961675 від 08.02.2018 на суму 18 799,11 грн.; №9014985010 від 08.02.2019 року на суму 14 046,32 грн.; №9018960146 від 11.02.2020 року на суму 15 897,62 грн.; №9024598824 від 20.02.2017 на суму 2 668,00 грн.; пеня на суму 7 663,24 грн.( згідно зворотного боку облікової картки платника);
- податковий розрахунок земельного податку №9007552075 від 28.01.2020 на суму 755,10 грн.;
- по екологічному податку – 1,58 грн.: додаток 1 до податкової декларації №9274553891 від 29.01.2016 на суму 1,05 грн.; додаток 1 до податкової декларації №9050156835 від 06.04.2016 року на суму 0,53 грн.
При цьому, як встановлено судом за матеріалами справи та відповідачем не заперечується, за умови включення суми 88 133,60 грн. до реєстру акцептованих кредиторських вимог ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» (сьома черга), сума відхилених відповідачем кредиторських вимог становить 58 438,32 грн. (146 571,62 грн. – 88 133,60 грн.), до складу якої входить сума нарахованої пені за несвоєчасну сплату податків – 15 134,07 грн., суми, заявлені з порушенням строку давності, протягом якого контролюючі органи мали право заявити про свої вимоги – 3 384,48 грн. та сума зменшення податкових зобов`язань звітного податкового періоду на підставі поданих уточнюючих декларацій – 39 919,77 грн.
Суд зазначає, що згідно пп. 21.1.1-21.1.4 п. 21.1 статті 21 ПК України посадові та службові особи контролюючих органів зобов`язані: дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій; забезпечувати ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій. 
Згідно пп. 14.1.39. п 14.1 ст. 14 ПК України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податкове зобов`язання та/або інше зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності та пеня.
Відповідно до п. 57.3. ст. 57 ПК України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.
За умовами абзацу першого п. 50.1. ст. 50 ПК України у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.
Положеннями п. 54.1. ст. 54 ПК України передбачено, що крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.
Відповідно до п. 56.11. ст. 56 ПК України не підлягає оскарженню грошове зобов`язання, самостійно визначене платником податків.
Водночас, відповідно до пп. 14.1.175 п 14.1 ст. 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом. 
За умовами пп. 14.1.162 п. 14.1 ст. 14 ПК України пеня – сума коштів у вигляді відсотків, нарахована на суми податкових зобов`язань та/або на суми штрафних (фінансових) санкцій, не сплачених у встановлені законодавством строки, а також нарахована в інших випадках та порядку, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Відповідно до пп. 129.1.1, 129.1.3 та 129.1.4 п. 129.1 ст. 129 ПК України нарахування пені розпочинається, зокрема:
- при нарахуванні контролюючим органом податкового зобов`язання у встановлених цим Кодексом випадках, не пов`язаних з проведенням перевірки, або при нарахуванні контролюючим органом грошового зобов`язання, визначеного за результатами перевірки, - починаючи з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати платником податків такого зобов`язання, визначеного в податковому повідомленні-рішенні згідно із цим Кодексом; 
- при нарахуванні суми грошового зобов`язання, визначеного платником податків або податковим агентом, у тому числі у разі внесення змін до податкової звітності внаслідок самостійного виявлення платником податків помилок відповідно до статті 50 цього Кодексу, - після спливу 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати податкового зобов`язання;
- при виявленні контролюючим органом за результатами перевірки заниження податковим агентом податкового зобов`язання при нарахуванні (виплаті) оподатковуваного доходу на користь нерезидентів або інших платників податків та/або несвоєчасної сплати, несплати (неперерахування) податковим агентом утриманих (нарахованих) податків до або під час виплати оподатковуваного доходу на користь нерезидента або іншого платника податків - починаючи з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати податковим агентом суми податкового зобов`язання, визначеного цим Кодексом.
Як було встановлено судом за матеріалами справи ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» була розглянута загальна сума за податковим зобов`язанням в розмірі 146 571,92 грн., яка складалась: борг за податковими зобов`язаннями (основний платіж) – 131 437,85 грн.; нарахована пеня – 15 134,07 грн.
Як вбачається з наданих до матеріалів справи податкових декларацій з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки: №9023994030 від 20.02.2017, №9023914755 від 01.12.2017, №9014944266 від 08.02.2018, №9006269940 від 01.12.2018, №9018177296 від 01.12.2019, №9201857259 від 26.10.2016, пеня на суму 7 470,83 грн. (згідно зворотного боку облікової картки платника), а також пеня на суму 7 663,24 грн. (згідно зворотного боку облікової картки платника) за податковими деклараціями з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки: №9023994030 від 20.02.2017, №9014944266 від 08.02.2018, №9001000598 від 16.01.2019, №9017228074 від 10.02.2020, №9022840390 від 17.02.2017, №9076563923 від 27.04.2017, №9014961675 від 08.02.2018, №9014985010 від 08.02.2019, №9018960146 від 11.02.2020, №9024598824 від 20.02.2017, була нарахована за період, коли в ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» вже була введена та тривала процедура ліквідації (18.12.2015 року).
При цьому судом взято до уваги висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 08.06.2021 року у справі №825/1647/17 про те, що оскільки оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням нараховано штраф 25 вересня 2017 року, тобто, у період здійснення ліквідації банківської установи, таке рішення підлягає скасуванню, позаяк суперечить прямій забороні робити це в період тимчасової адміністрації (пункт 3 частини п`ятої статті 36 Закону № 4452-VI), а також згідно постанови Верховного Суду від 16.04.2020 року у справі № 821/3497/15-а щодо необхідності врахування під час вирішення питання щодо поширення дії відповідної норми Закону 4452-VI на спірні правовідносини як визначального саме періоду, під час якого не виникає жодних додаткових зобов`язань - строку проведення тимчасової адміністрації (ліквідації) банківської установи та, як наслідок, не можуть бути застосовані штрафні та фінансові санкції відповідно до норм Закону 4452-VI (абзац 1 частина 3 статті 46).
У той же час судом враховано, що вимоги за зобов`язаннями банку із сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред`являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 Закону № 4452-VI.
Погашення податкового боргу неплатоспроможного банку здійснюється шляхом задоволення кредиторських вимог і регулюється виключно нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а не нормативними документами податкового законодавства.
З огляду на зазначене, враховуючи положення ст.ст. 36, 45 Закону № 4452-VI та у зв`язку з тим, що пеня була нарахована позивачем після введення в Банку тимчасової адміністрації та під час процедури ліквідації, при цьому вимоги щодо сплати пені були включені позивачем до складу заявлених вимог, суд доходить висновку, що Фондом правомірно не враховано розмір пені за несвоєчасну сплату податків до складу акцептованих вимог кредиторів.
Пунктом 102.1 статті 102 ПК України визначено граничний строк, після якого контролюючі органи не можуть вже визначати грошові зобов`язання, а саме контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.
У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації або уточнюючої декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов`язань, в межах поданих уточнень, за такою податковою декларацією протягом 1095 днів (2555 дня - у разі проведення перевірки відповідно до статей 39 і 39-2 цього Кодексу) з дня подання уточнюючого розрахунку (декларації).
У разі виявлення за результатами перевірки порушень інших вимог податкового законодавства, безпосередньо не пов`язаних з декларуванням податкових зобов`язань платником податків, а також порушень вимог іншого, крім податкового, законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму штрафних санкцій (фінансових санкцій, штрафів) платника податків не пізніше 1095 дня з дня вчинення відповідного правопорушення.
З місцевих податків та/або зборів, за якими передбачено подання річної податкової декларації, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право за результатами перевірки самостійно визначити суму грошових зобов`язань, у разі виявлення ним за результатами перевірки заниження суми визначеного платником податків податкового зобов`язання з цих податків, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку сплати цих податків, визначених відповідними розділами цього Кодексу.
Як вбачається з наданої відповідачем розшифровки визнаних і відхилених сум ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» за заявою ГУ ДПС у Львівській області, відповідачем за податковою декларацією №9024598824 від 20.02.2017 за строком давності відхилено вимоги на суму 222,33 грн., за податковою декларацією №9201857259 від 26.10.2016 за строком давності - 2 799,88 грн., за податковою декларацією №9022721259 від 17.02.2017 за строком давності - 360,69 грн., а також 1,58 грн., які відповідачем було відхилено за строками давності та яку були заявлені позивачем згідно додатку 1 до податкової декларації №9274553891 від 29.01.2016 та додатку 1 до податкової декларації №9050156835 від 06.04.2016.
Таким чином, з урахуванням приписів ст. 102 Податкового кодексу України щодо імперативного застосування спеціального строку давності та Закону № 4452-VI суд доходить висновку, що вимоги в сумі 3 384,48 грн. за 2016-2017 роки заявлені позивачем з порушенням строку давності та правомірно не були включені Фондом до реєстру акцептованих вимог кредиторів.
Також судом за матеріалами справи встановлено, що ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» було подано уточнюючі податкові декларації, а саме № 9086069417 від 22.04.2020 (до ПД № 9017228113, №9017228074 від 10.02.2020), сума УПД – 1 480,66 грн.; № 9076563923 від 27.04.2017 (до ПД № 9022840390, №9076563923 від 17.02.2017), сума УПД – 16 156,80 грн.; № 9038648225 від 28.02.2020 (до ПД № 9018960166, №9018960146 від 11.02.2020), сума УПД – 1 324,80 грн.; № 9036021358 від 26.02.2020 (до ПД № 9007552075 від 28.01.2020), сума УПД – 348,54 грн.; № 9148100401 від 18.07.2018 (до ПД №9014944266 від 08.02.2018), сума УПД – 2671, 94 грн.; №9052962516 від 22.03.2019 (до ПД №9018177296 від 12.02.2019), сума УПД – 3 495, 58 грн., що призвело до зменшення податкових зобов`язань звітного податкового періоду та, відповідно зменшення акцептованої суми кредиторських вимог на 39 919,77 грн.
В частині посилання відповідача в поданому відзиві на визначення позивачем неналежного відповідача суд зазначає, що згідно пункту першого частини другої статті 37 Закону №4452-VI Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку (пункт 1 частини другої статті 37 Закону №4452-VI).
Як було встановлено судом та зазначалось вище, з 27 грудня 2022 року визначені Законом № 4452-VI повноваження під час здійснення ліквідації ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» здійснюються Фондом безпосередньо.
З моменту запровадження у банку тимчасової адміністрації Фонд набуває повноваження органів управління та контролю банку з метою реалізації покладених на нього чинним законодавством функцій, які чітко визначені ст. 4 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". 
Поряд із цим судом прийнято до уваги висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від18.04.2018 у справі № 910/8132/17 та від 12.06.2018 у справі № 910/14465/17, згідно яких зважаючи на те, що в межах вказаних справ позивач оскаржує дії Фонду щодо не прийняття кредиторських вимог не як суб`єкта владних повноважень, а як органу управління Банком, який здійснює заходи щодо забезпечення збереження активів Банку, запобігання втрати майна та грошових коштів, такий спір не є публічно-правовим; при цьому, виходячи із суті позовних вимог, стороною у спорі є Банк який фактично повинен бути відповідачем у цій справі, винесені у справах, в яких відповідачем є саме уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та стосуються питання розмежування компетенції судів щодо розгляду господарських й адміністративних справ у спорах між суб`єктами господарювання, де однією зі сторін є банк, повноваження органів управління та контролю якого здійснює Фонд гарантування вкладів фізичних осіб під час процедури виведення такого банку з ринку або його ліквідації, у тому числі в особі уповноваженої особи (осіб) Фонду.
З урахуванням вищевикладеного, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено протиправності дій відповідача щодо не включення кредиторських вимог Головного управління Державної податкової служби у Львівській області як відокремленого підрозділу ДПС України до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та наявності підстав для зобов`язання Фонду подати зміни до акцептованого реєстру вимог кредиторів ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» на затвердження виконавчою дирекцією щодо включення до нього кредиторських вимог позивача у розмірі 58 438,02 грн., суд доходить висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог та, відповідно, про відсутність підстав для задоволення позову.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).
При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.
Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.
Відповідно до приписів ч.ч.1, 2, 5 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухвалюватись у відповідності до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом та з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні статті 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.
Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на позивача.
Керуючись ст. 73-80, 86, 123, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1.В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено та підписано 08 квітня 2026 року.

Суддя А.М. Селівон